ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 травня 2026 року
м. Київ
справа № 755/16704/24
провадження № 61-9180св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі – Верховний Суд):головуючого – Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. (суддя-доповідач)
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргуОСОБА_1 
на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року у складі судді Гончарука В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2025 року у складі колегії суддів: Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О.
у справі 
за позовом ОСОБА_1 (далі – позивачка) 
до 
відповідача Комунального некомерційного підприємства «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі – КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» або відповідач)
про стягнення компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки по догляду за дітьми, стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди,
ухвалив постанову про наступне:
I. Вступ
1. У вересні 2024 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки по догляду за дітьми, стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди.
2. Відповідач позовні вимоги не визнав.
3. Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив, і його позицію підтримала апеляційна інстанція.
4. Позивачка оскаржила судові рішення в касаційному порядку. Підставою касаційного оскарження вказала те, що суди не врахували висновків, викладених у постанові Верховного Суду, наведеній у касаційній скарзі.
5. Оскаржувані судові рішення переглядаються в межах, передбачених статтею 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК), у зв`язку із чим Верховний Суд вирішує питання права, а не факту.
ІІ. Короткий зміст позовних вимог
6. Позов обґрунтований так:
– 11 серпня 2021 року позивачка прийнята на роботу в КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» на посаду провідного бухгалтера;
– 12 серпня 2021 року позивачку переведено на посаду заступника головного бухгалтера, а з 02 січня 2023 року вона знову працювала провідним бухгалтером;
– 12 квітня 2024 року позивачка була звільнена з посади провідного бухгалтера згідно з наказом від 10 квітня 2024 року;
– при звільнені позивачці було нараховано грошову компенсацію за 11 календарних днів невикористаної щорічної відпустки: 6 календарних днів невикористаної щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 11 серпня 2021 року по 10 серпня 2022 року, 2 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки та 3 календарних дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 11 серпня 2023 року по 12 квітня 2024 року;
– разом з тим, компенсація за 40 днів невикористаної додаткової соціальної відпустки по догляду за дітьми виплачена не була, у зв`язку з чим позивачка 17 квітня 2024 року звернулася до відповідача з відповідною заявою;
– листом від 15 травня 2024 року відповідач відмовив у нарахуванні і виплаті такої компенсації з підстав невчасного подання позивачкою документів, які мали бути підставою для здійснення цих нарахувань, а саме в останній робочий день;
– 07 червня 2024 року позивачка звернулася до відповідача з повторною заявою, у якій зазначила, що законодавством не встановлено термінів, коли працівник може подати роботодавцю документи, які є підставою для надання додаткової відпустки, так і для надання компенсації за її неотримання. Тому роботодавець зобов`язаний прийняти від працівника документи і здійснити відповідні нарахування в будь-який день трудових відносин між сторонами, хоч би цей день припав і на останній день таких відносин;
– станом на день звернення до суду позивачка відповіді від відповідача не отримала;
– позивачка розлучена, самостійно утримує двох дітей, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 . Її колишній чоловік перебуває в розшуку як боржник зі сплати аліментів. У зв`язку з цим, позивачка вважає, що має право на додаткову оплачувану відпустку як одинока мати в кількості 10 календарних днів. На підтвердження цього позивачка неодноразово подавала до кадрової служби підприємства копії відповідних документів, в тому числі і в останній робочий день перед звільненням;
– оскільки така відпустка належить до категорії соціальних, то вона надається не за робочий рік, а за календарний рік, і для визначення тривалості цієї відпустки не враховується стаж роботи;
– позивачкою не були використані 40 днів соціальної відпустки за 2021, 2022, 2023, 2024 роки, тому їй має бути виплачена компенсація за ці дні у розмірі 52 246,40 грн, виходячи із середньоденної заробітної плати в розмірі 1 306,16 грн;
– відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП) відповідач має виплатити позивачці також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 156 739,20 грн (120 робочих днів (станом на дату подання позову) х 1 306,16 грн (середньоденна заробітна плата));
– порушення трудових прав з боку відповідача завдало позивачці моральну шкоду, яка виражається, окрім моральних переживань, у необхідності вживання додаткових зусиль для відновлення справедливості і законності;
– крім того, що позивачка сама виховує двох дітей, що вимагає значних витрат часу, щоб опікуватись ними, вона ще й змушена витрачати додаткові зусилля на спори з відповідачем, нервуватись, переживати. Відповідач у цій справі поводить себе зухвало і цинічно, чим завдає їй додаткові моральні страждання. Тому розмір моральної (немайнової) шкоди в сумі 10 000,00 грн, на думку позивачки, є розумним та справедливим.
7. З огляду на викладене позивачка просила суд стягнути з КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги»на її користь:
– 52 246,40 грн компенсації за невикористані 40 календарних днів додаткової соціальної відпустки по догляду за дітьми;
– 156 739,20 грн компенсації за затримку розрахунку при звільненні;
– 10 000,00 грн відшкодування моральної шкоди. 
ІII. Короткий зміст оскаржуваних судових рішень 
8. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 березня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 червня 2025 року, у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з позивачки 1 211,20 грн судового збору на користь держави. 
9. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з такого:
– донька позивачки досягла п`ятнадцятирічного віку ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто до моменту працевлаштування позивачки у КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги»;
– позивачка була ознайомлена з колективним договором та зі змінами і доповненнями до цього договору, а також з переліком працівників, що мають право на додаткову соціальну відпустку, але не повідомляла роботодавця про наявність у неї підстав для отримання такої відпустки;
– беззаперечних та достовірних доказів того, що позивачка самостійно займається вихованням, утриманням та забезпеченням своїх дітей, тобто доказів наявності у неї статусу одинокої матері, до суду не надано;
– позивачка не довела, що на неї розповсюджуються вимоги статей 19, 20 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі – Закон України «Про відпустки») та статті182-1 КЗпП;
– оскільки судом не встановлено, що відповідачем було порушено трудові права позивачки, то відсутні підстави для задоволення заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди.
ІV. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
10. У касаційній скарзі позивачка просить оскаржувані судові рішення скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
11. Касаційна скарга обґрунтована таким:
– суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не застосував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 квітня 2022 року у справі № 320/11614/20, та помилково визнав відсутнім право позивачки на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки за статусом «одинока матір»;
– умова про двох або більше дітей віком до 15 років стосується одного з батьків, тобто випадків, коли обоє з батьків приймають участь у вихованні дітей. Одинока мати є окремим суб`єктом і до неї не застосовується норма щодо наявності як двох дітей, так і вікового обмеження до 15 років дитини;
– суди проігнорували факт наявності у позивачки другої дитини – сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що призвело до ухвалення незаконного рішення;
– обставина утримання дитини іншим з батьків, який не приймає участі у вихованні дитини, жодним чином не компенсує дитині той необхідний рівень батьківської уваги та піклування, який необхідний такій дитині і який хоча б частково можливо реалізувати шляхом використання соціальної відпустки;
– сплата аліментів тим з батьків, який не займається вихованням дитини, жодним чином не компенсує можливості, які даються соціальною відпусткою, щодо компенсації за яку заявлено позов;
– участь батька або інших осіб в утриманні дитини, яка полягає лише у сплаті аліментів, не позбавляє права на отримання додаткової соціальної відпустки;
– оскільки відповідачем не надавалася позивачці додаткова соціальна відпустка як одинокій матері, то, враховуючи положення частини сьомої статті 20 Закону України «Про відпустки», ця відпустка є невикористаною і переноситься на інший період;
– у зв`язку зі звільненням позивачки компенсація за невикористані дні додаткової соціальної відпустки підлягає виплаті, а позовні вимоги про стягнення компенсації є обґрунтованими та підлягають задоволенню;
– чинне законодавство України передбачає право працівника на компенсацію невикористаної додаткової відпустки у разі звільнення працівника, яке не залежить від бажання позивачки скористатися і отримати таку соціальну відпустку;
– суди невірно витлумачили норму Закону України «Про відпустки» та поставили можливість отримання додаткової соціальної відпустки в залежність від якихось невідомих умов колективного договору і якогось переліку працівників;
– суди помилково вважають, що позивачка не зверталась до відповідача з питанням соціальних виплат до моменту свого звільнення, а також що за стягненням аліментів вона звернулася до суду вже після звільнення із займаної посади;
– позивачка подавала докази, що органи Національної поліції не можуть встановити місце перебування батька дітей, що спростовує висновки судів про те, що батько приймає участь у їх вихованні;
– утримання дитини платником аліментів, навіть якщо таке і здійснюється, не можна вважати участю у вихованні дитини, а тому наявність аліментів, навіть якщо б вони і стягувались, не спростовує статусу одинокої матері;
– суди порушили принципи змагальності та диспозитивної сторін, а також неправильно оцінили докази у справі.
V. Рух справи
12. 17 липня 2025 року позивачка звернулася із касаційною скаргою на судові рішення.
13. Ухвалою від 07 серпня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху.
14. Ухвалою від 28 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження.
15. Матеріали справи надійшли до Верховного Суду 21 січня 2026 року.
16. Ухвалою від 24 лютого 2026 рокусправу призначено до судового розгляду.
17. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
18. Ухвалою від 13 березня 2026 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
19. Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 29 квітня 2026 року справу повернуто на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
VI. Встановлені судами обставини
20. 11 серпня 2021 року позивачка була прийнята на посаду провідного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги».
21. Відповідно до наказу від 10 квітня 2024 року № 105/к позивачка з 12 квітня 2024 року була звільнена із займаної посади за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП.
22. Відповідно до цього ж наказу позивачці при звільнені фінансово-економічний відділ нарахував грошову компенсацію за 11 календарних днів невикористаної щорічної відпустки: 6 календарних днів невикористаної щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 11 серпня 2021 року по 10 серпня 2022 року; 2 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки; 3 календарних дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 11 серпня 2023 року по 12 квітня 2024 року.
23. Позивачка була ознайомлена з колективним договором та зі змінами і доповненнями до такого договору, а також з переліком працівників підприємства, що мають право на додаткову соціальну відпустку, але не повідомляла роботодавця про наявність у неї підстав для отримання додаткової соціальної відпустки.
24. У позивачки є двоє дітей: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
25. Шлюб позивачки із ОСОБА_4 був розірваний згідно з рішенням Деснянського районного суду міста Києві від 03 квітня 2014 року.
26. Донька позивачки ОСОБА_5 досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 .
27. Відповідно до судового наказу від 07 червня 2022 року, виданого Деснянським районним судом міста Києва, на користь позивачки стягуються аліменти з ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частини від усіх його доходів на неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до досягнення ними повноліття.
28. Згідно з інформацією з Єдиного реєстру боржників ОСОБА_4 перебуває в реєстрі боржників зі сплати аліментів. Довідка про це була сформована 24 вересня 2024 року, тобто після звільнення позивачки з посади.
VIІ. Позиція Верховного Суду
29. Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (див. пункт 5), Верховний Суд зазначає таке. 
30. Позивачка звернулася до суду з цим позовом, посилаючись на те, що вона як одинока матір має право на щорічну додаткову оплачувану відпустку. Оскільки таку відпустку позивачка не використала, їй при звільненні має бути виплачена відповідна компенсація (див. пункти 6-7).
31. Суди відмовили у задоволенні позову, виходячи з того, що позивачка не надала беззаперечних та достовірних доказів наявності у неї статусу одинокої матері (див. пункти 8-9).
32. В першу чергу Верховний Суд звертає увагу на те, що право на відпустку працівника закріплене у статті 45 Конституції України.
33. Закон України «Про відпустки» встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво-важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
34. Статтею 4 Закону України «Про відпустки» унормовано види відпусток, серед яких виділено соціальні відпустки:
відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону);
відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону);
відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону);
додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину – особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону).
35. Пунктом 5 частини чотирнадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки» передбачено, що щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.
36. Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про відпустки» та статті 182-1 КЗпП одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП).
37. Згідно з частиною сьомою статті 20 Закону України «Про відпустки» додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину – особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.
38. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину – інваліда з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону України «Про відпустки», частина перша статті 83 КЗпП).
39. За приписами частини першої статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
40. Розрахунок середнього заробітку для оплати компенсації відпускних, яку потрібно виплатити працівникові (компенсації за невикористану відпустку) здійснюють за правилами, передбаченими у Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року.
41. При вирішенні спору суди вказали, що позивачка не має права на компенсацію за невикористані дні соціальної відпустки за статусом «одинока матір», оскільки вона не надала беззаперечних та достовірних доказів на підтвердження наявності у неї такого статусу (див. пункт 9).
42. Відповідно до пункту 5 частини чотирнадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки», який набрав чинності з 15 листопада 1996 року, щорічні (основна та додаткові) відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.
43. Таким чином, цим Законом визначено одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька, тому факт утримання (аліментів) значення не має.
44. Отже, право на додаткову соціальну відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі, і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька.
45. Поряд з цим, участь батька або інших осіб в утриманні дитини не позбавляє матері статусу одинокої, оскільки умова утримання (аліментів) для отримання додаткової соціальної відпустки не передбачена Законом України «Про відпустки», передбачено лише виховання дитини без батька.
46. Верховний Суд наголошував, що чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити матері, що виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки. Тому для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини. Одним з таких документів, наприклад, може бути: рішення суду про позбавлення батька батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук батька у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів в акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо (див. постанову Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 753/14765/15-ц).
47. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не заперечує того, що 12 квітня 2024 року після ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки позивачка проінформувала відділ кадрів про наявність у неї переліку документів, які могли б бути надані в якості підтвердження статусу одинокої матері та права на отримання нею соціальної відпустки. Такими документами були: копія свідоцтва про одруження, копія рішення суду про розірвання шлюбу, копія свідоцтва про розірвання шлюбу, судовий наказ про стягнення аліментів на користь неповнолітніх дітей, копія довідки щодо відсутності інформації про місце перебування батька дітей (т. 1 а. с. 13).
48. На підтвердження доводів про те, що вона є одинокою матір`ю, яка виховує дітей без батька, до суду першої інстанції позивачка надала копію судового наказу про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на неповнолітніх дітей, копії свідоцтв про народження дітей, інформацію з Єдиного реєстру боржників щодо ОСОБА_4 .
49. До апеляційної скарги позивачка також долучила лист начальника Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві про відсутність інформації щодо місця перебування ОСОБА_4 , витяг з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у квартирі АДРЕСА_1 , копію постанови про відкриття виконавчого провадження № 72659695 від 01 вересня 2023 року щодо виконання судового наказу про стягнення аліментів, копію рішення суду про розірвання шлюбу.
50. Не дослідивши належним чином надані позивачкою докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що такі документи не містять інформації, яка підтверджує обставину самостійного виховання та утримання дитини виключно матір`ю.
51. Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не перевірив факт звернення позивачки до відповідача з відповідною заявою, не надав належної правової оцінки у взаємозв`язку з іншими встановленими обставинами справи доданому до апеляційної скарги листу начальника Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві про відсутність інформації щодо місця перебування ОСОБА_4 , а також не врахував інформацію з Єдиного реєстру боржників щодо ОСОБА_4 , що має суттєве значення для правильного висновку про наявність у позивачки статусу жінки, яка виховує і утримує дитину сама.
52. Апеляційний суд залишив поза увагою, що виховання дитини – це обов`язок обох батьків. Соціальна відпустка, щодо компенсації за яку заявлено позов, направлена на забезпечення можливості матір`ю дитини виконати свій обов`язок з належного виховання дитини, забезпечити від того з батьків, який займається вихованням дитини, мінімальний достатній рівень уваги, який необхідний такій дитині для її гармонійного розвитку.
53. Навіть обставина сплати аліментів тим з батьків, який не займається вихованням дитини, жодним чином не компенсує можливості, які даються соціальною відпусткою, щодо компенсації за яку заявлено позов.
54. Апеляційний суд залишив поза увагою доводи позивачки про те, що ОСОБА_4 не бере участі як у вихованні, так і в утриманні дитини, перебуває в реєстрі боржників зі сплати аліментів, та його місце проживання невідоме, у зв`язку з чим вважає, що вона має право на додаткову соціальну відпустку, використання якої хоча б частково дає можливість матері компенсувати дитині той необхідний рівень батьківської уваги та піклування, який необхідний такій дитині.
55. Від правильного вирішення питання про наявність підстав для виплати позивачці компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку залежить і вирішення її вимог про стягнення з відповідача компенсації за затримку розрахунку при звільненні і відшкодування моральної шкоди.
56. За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позову.
57. Суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
58. З огляду на викладене постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
59. Під час нового розгляду справи апеляційному суду необхідно належним чином дослідити подані позивачкою докази та перевірити її доводи, а також надати оцінку заяві відповідача про застосування позовної давності (а. с. 109-110) і перевірити зазначені в ній обставини, за яких останній вважає позовну давність за вимогами позивачки такою, що спливла.
VIІІ. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
60. Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
61. Верховний Суд звертає увагу на те, що встановлення обставин справи та вирішення питання про оцінку доказів, за змістом частини першої статті 400 ЦПК, виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
62. З урахуванням того, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, постанова апеляційного суду не відповідає вимогам ЦПК щодо законності й обґрунтованості, у зв`язку із чим її слід скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, що відповідатиме статті 411 ЦПК.
63. Оскільки Верховний Суд направляє справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, відповідно до статті 141 ЦПК розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Із цих підстав,
керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2025 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
3. З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 24 червня 2025 року втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: 	В. І. Крат Д. А. Гудима І. О. Дундар Є. В. Краснощоков П. І. Пархоменко