ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року	м. Львів	Справа № 926/1068/24	

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді Орищин Г.В.
суддів Галушко Н.А.
Желіка М.Б.
секретар судового засідання Хом`як Х.А. 
розглянув апеляційну скаргу Чернівецької обласної прокуратури
на рішення Господарського суду Чернівецької області від 02.02.2026 (повне рішення складено 11.02.2026, суддя М.І. Ніколаєв)
у справі № 926/1068/24
за позовом Керівника Чернівецької окружної прокуратури
в інтересах держави в особі Чернівецької міської ради
до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив Захисник 37»
про звільнення земельної ділянки від об`єкта незавершеного будівництва

За участю представників:
від прокуратури – Винницька Л.М.
від позивача – Фуркал С.О. 
від відповідача – Пустовіт І.Я.

Господарський суд Чернівецької області в рішенні від 02.02.2026 у справі № 926/1068/24 ухвалив відмовити в задоволенні позову Керівника Чернівецької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Чернівецької міської ради про звільнення земельної ділянки від об`єкта незавершеного будівництва.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням місцевого господарського суду, Чернівецька обласна прокуратура оскаржила його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернівецької області від 02.02.2026 у справі № 926/1068/242 та постановити нове рішення про звільнення Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив Захисник 37» земельних ділянок, які знаходяться за адресою: вул. Рівненська, 7 «Б» у м. Чернівці під кадастровими номерами 7310136300:11:005:0024 площею 0,136 га та 7310136300:11:005:0023 площею 0,1236 га від об`єкта незавершеного будівництва, право власності, на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 1774774973101 шляхом його знесення та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Західного апеляційного господарського суду від 26.02.2026, склад колегії з розгляду справи № 926/1068/24 визначено: головуюча суддя Орищин Г.В., судді Галушко Н.А., Желік М.Б.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 03.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Чернівецької обласної прокуратури, поданою на рішення Господарського суду Чернівецької області від 02.02.2026 у цій справі. 
09.03.2026 на адресу Західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 926/1068/24.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що самочинним є лише таке будівництво, яке здійснюється без належних дозвільних документів, на земельній ділянці, не відведеній для відповідної мети або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Оцінивши надані докази, суд встановив, що спірне незавершене будівництво багатоквартирного будинку здійснювалось на земельній ділянці, яка належала відповідачу, а також на підставі всіх необхідних містобудівних та дозвільних документів, зокрема містобудівних умов та обмежень і повідомлення про початок виконання будівельних робіт. За таких обставин, об`єкт не може вважатися самочинним будівництвом у розумінні статті 376 ЦК України, що виключає можливість його знесення, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Прокурор не погодився з ухваленим рішенням місцевого господарського суду та оскаржив його в апеляційному порядку. Зокрема зазначив, що:
- рішення Чернівецької міської ради, на підставі яких ОК «ЖБК Захисник 37» набув право власності на земельну ділянку, були визнані незаконними та скасовані рішенням суду. Відтак, станом на дату подання повідомлення про початок будівельних робіт та реєстрації об`єкта незавершеного будівництва відповідач не мав права власності чи користування спірними земельними ділянками, а тому будівництво є самочинним у розумінні статті 376 ЦК України;
- розміщення об`єкта незавершеного будівництва на земельній ділянці комунальної власності істотно обмежує право територіальної громади користуватися та розпоряджатися землею. Наявність фундаменту та зареєстрованого об`єкта незавершеного будівництва унеможливлює повноцінне використання земельної ділянки власником;
- державна реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва не є підставою виникнення права власності та не змінює правового статусу самочинного будівництва. Реєстрація лише підтверджує вже набуте право, однак відповідач не мав законних підстав для забудови земельної ділянки;
- будівельні роботи, оформлення технічної документації та реєстрація об`єкта були здійснені вже після скасування рішення про передачу земельної ділянки та під час розгляду спорів щодо її витребування на користь територіальної громади.
Скориставшись своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України, відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається, зокрема, на таке: 
- об`єкт незавершеного будівництва споруджувався на підставі всіх необхідних дозвільних документів у сфері містобудування, зокрема містобудівних умов та обмежень, проектної документації, що пройшла державну експертизу, а також зареєстрованого повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Право власності на об`єкт незавершеного будівництва зареєстровано відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому підстав вважати таке будівництво самочинним немає;
- право власності відповідача на земельні ділянки виникло не лише на підставі рішення міської ради, а також на підставі договору купівлі-продажу, акта передачі земельних ділянок та відповідних записів у державних реєстрах. Відтак, станом на час реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва земельні ділянки перебували у власності ОК «ЖБК Захисник 37», що виключає застосування положень ст. 376 ЦК України щодо самочинного будівництва;
- прокурор помилково ототожнює скасування рішення міської ради із автоматичною відсутністю права на земельну ділянку. При цьому, суд першої інстанції правильно встановив, що будівництво здійснювалося за наявності чинних дозвільних документів та на земельній ділянці, яка на той час перебувала у власності відповідача;
- право власності на об`єкт незавершеного будівництва було зареєстровано ще 27.02.2019 і прокурору та Чернівецькій міській раді було відомо про цю обставину з 2019 року. Водночас, позов подано поза межами трирічного строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України. Оскільки заяву про поновлення строку не подано, а відповідач заявив про застосування позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. 
В судове засідання з`явились прокурор та представники сторін, які підтримали доводи та заперечення, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї. 
Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази в сукупності, судова колегія встановила такі обставини: 
06.02.2015 Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив Захисник 37» отримав містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на вул. Рівненській, 7-Б у м. Чернівці за № 943/15.
Не погоджуючись із законністю передачі Обслуговуючому кооперативу «Житлово-будівельний кооператив Захисник 37» земельної ділянки у власність для будівництва багатоквартирного житлового будинку, з огляду на те, що члени кооперативу не перебували на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, а також враховуючи, що частина спірної земельної ділянки раніше була надана іншому користувачу без скасування відповідних рішень органу місцевого самоврядування, прокурор міста Чернівці звернувся до суду з позовом до Чернівецької міської ради та Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив Захисник 37» про визнання незаконними та скасування пунктів рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним свідоцтва про право власності, а також про звільнення та повернення земельної ділянки.
Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 22.02.2017 у справі № 926/1111/15, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 26.07.2018, позов задоволено частково. Зокрема, визнано незаконними та скасовано пункти 1.2 та 3 рішення 36 сесії VI скликання Чернівецької міської ради №877 від 30.05.2013 «Про надання юридичним особам дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки», якими Обслуговуючому кооперативу «Житлово-будівельний кооператив Захисник 37» надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,2500 га у власність за рахунок земель запасу міста для будівництва багатоквартирного житлового будинку на вул. Рівненській, 7-Б у м. Чернівці, а також право на отримання інших вихідних даних на проектування об`єкта містобудування та здійснення проектно-вишукувальних робіт у порядку, визначеному законодавством; визнано незаконним та скасовано пункт 27 рішення 55 сесії VI скликання Чернівецької міської ради №1361 від 25.09.2014 «Про розгляд звернень фізичних та юридичних осіб щодо передачі безплатно у власність і надання в оренду земельних ділянок», яким затверджено проект відведення та передано безоплатно у власність Обслуговуючому кооперативу «Житлово-будівельний кооператив Захисник 37» земельну ділянку на вул. Рівненській, 7-Б у м. Чернівці площею 0,2596 га, кадастровий номер 7310136300:11:005:0017, для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку. В частині позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності, звільнення та повернення земельної ділянки провадження у справі припинено у зв`язку з тим, що 17.05.2016 відповідачем відчужено спірну земельну ділянку на користь ОСОБА_1 .
Надалі, ОСОБА_1 здійснила поділ земельної ділянки площею 0,2596 га, кадастровий номер 7310136300:11:005:0017, на дві земельні ділянки: земельну ділянку кадастровий номер 7310136300:11:005:0024, площею 0,136 га та земельну ділянку кадастровий номер 7310136300:11:005:0023, площею 0,1236 га. Після здійснення поділу новоутворені земельні ділянки були передані у власність Обслуговуючому кооперативу «Житлово-будівельний кооператив Захисник 37».
Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 01.03.2019 у справі № 926/1497/18, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 19.06.2019 та постановою Верховного Суду від 10.11.2020, задоволено позов керівника Чернівецької місцевої прокуратури, поданий в інтересах держави в особі Чернівецької міської ради, яка представляє інтереси територіальної громади міста Чернівці, до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив Захисник 37»; витребувано із володіння Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив Захисник 37» на користь територіальної громади міста Чернівці в особі Чернівецької міської ради земельні ділянки, розташовані на вул. Рівненській, 7-Б у м. Чернівці, а саме: земельну ділянку кадастровий номер 7310136300:11:005:0024 площею 0,136 га та земельну ділянку кадастровий номер 7310136300:11:005:0023 площею 0,1236 га, які були утворені внаслідок поділу земельної ділянки кадастровий номер 7310136300:11:005:0017.
На підставі зазначеного судового рішення, 11.12.2019 за територіальною громадою міста Чернівці в особі Чернівецької міської ради зареєстровано право власності на вказані новоутворені земельні ділянки.
14.02.2019 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради зареєстровано повідомлення Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив Захисник 37» про початок виконання будівельних робіт за адресою розташування спірних земельних ділянок з кадастровими номерами 7310136300:11:005:0024 та 7310136300:11:005:0023.
27.02.2019 за Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив Захисник 37» зареєстровано право власності на об`єкт незавершеного будівництва — багатоквартирний житловий будинок з приміщеннями громадського призначення та паркінгом, ступінь готовності якого становить 5%, що розташований на земельних ділянках кадастровий номер 7310136300:11:005:0024 площею 0,136 га та кадастровий номер 7310136300:11:005:0023 площею 0,1236 га, за адресою: вул. Рівненська, 7-Б у м. Чернівці.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 373201751 від 08.04.2024 земельні ділянки, розташовані за адресою: вул. Рівненська, 7-Б у м. Чернівці, кадастровий номер 7310136300:11:005:0024 площею 0,136 га та кадастровий номер 7310136300:11:005:0023 площею 0,1236 га, перебувають у власності територіальної громади міста Чернівці в особі Чернівецької міської ради.
Також із вказаної інформаційної довідки вбачається, що на зазначених земельних ділянках розташований об`єкт незавершеного будівництва — багатоквартирний житловий будинок з приміщеннями громадського призначення та паркінгом, який не є об`єктом житлової нерухомості, зі ступенем готовності 5%. Власником зазначеного об`єкта значиться Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив Захисник 37».
Посилаючись на порушення відповідачем норм земельного законодавства, оскільки на земельних ділянках, що перебувають у власності територіальної громади м. Чернівці в особі Чернівецької міської ради, розташований об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано за ОК «ЖБК Захисник 37», що, на думку прокурора, порушує право територіальної громади на користування та розпорядження вказаними земельними ділянками і є підставою для їх звільнення шляхом знесення об`єкта незавершеного будівництва та приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, прокурор звернувся до Господарського суду Чернівецької області з позовною заявою до обслуговуючого кооперативу “Житлово-будівельний кооператив Захисник 37” про звільнення земельної ділянки від об`єкта незавершеного будівництва. 
Перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків: 
Щодо здійснення представництва інтересів держави прокурором в суді.
Як встановлено положеннями ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, та підлягає підтвердженню судом. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити відповідний суб`єкт владних повноважень. У разі непогодження з наявністю підстав для представництва, такі підстави можуть бути оскаржені відповідним органом.
Відповідно до ч. ч. 3– 5 ст. 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також має право вступати у справи, провадження у яких відкрито за позовом іншої особи, подавати апеляційні та касаційні скарги, заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній заяві зобов`язаний обґрунтувати, у чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду, а також зазначити орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень ст. 174 ГПК України.
У разі відкриття провадження за позовом прокурора в інтересах держави в особі відповідного органу, такий орган набуває статусу позивача.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Вони відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин, оскільки в їх основі завжди лежить потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій і програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, забезпечення державної, економічної, інформаційної та екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, а також захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність у цьому контексті означає, що орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звернувся до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звернення прокурора до компетентного органу до подання позову відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» надає такому органу можливість відреагувати на виявлені порушення, зокрема шляхом проведення перевірки, вжиття заходів реагування, подання позову або надання мотивованого повідомлення про відсутність порушення.
Невжиття компетентним органом заходів протягом розумного строку після отримання відповідного повідомлення про порушення інтересів держави свідчить про його бездіяльність.
Прокурору достатньо дотриматися процедури, передбаченої ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган у розумний строк після отримання повідомлення не звернувся до суду, це є належною підставою для висновку про його бездіяльність. У разі якщо прокурору відомі причини незвернення, вони мають бути зазначені в обґрунтуванні підстав представництва, однак відсутність відповіді або неможливість з`ясування таких причин не свідчить про відсутність підстав для звернення прокурора до суду.
Як вбачається з матеріалів справи, листом від 13.11.2023 за № 01/02-18/2717 Чернівецька міська рада повідомила прокуратуру про неможливість захисту інтересів територіальної громади у спірних правовідносинах, у зв`язку з обмеженим фінансуванням.
Листом від 05.04.2024 за №52-3216ВИХ-24 Чернівецька окружна прокуратура повідомила Чернівецьку міську раду про необхідність звернення до суду за захистом інтересів держави.
Як зазначено прокурором у позовній заяві, після визнання судами незаконними рішень Чернівецької міської ради щодо безоплатної передачі земельної ділянки ОК «ЖБК Захисник 37» та витребування спірних земельних ділянок у комунальну власність територіальної громади м. Чернівці, на вказаних земельних ділянках продовжує перебувати об`єкт незавершеного будівництва, зареєстрований за кооперативом, що створює перешкоди Чернівецькій міській раді у здійсненні права володіння, користування та розпорядження землею. Водночас, орган місцевого самоврядування тривалий час не вживав належних заходів судового захисту, у зв`язку з чим прокурор, відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», звернувся до суду за захистом інтересів держави з вимогами про звільнення земельних ділянок, знесення об`єкта незавершеного будівництва та приведення земельних ділянок у придатний для використання стан.
З врахуванням викладеного, суд апеляційної дійшов висновку про те, що прокурором дотримано встановленого законом порядку звернення до суду, належним чином обґрунтовано підстави представництва інтересів держави та підтверджено факт нездійснення або неналежного здійснення захисту відповідним уповноваженим органом.
За змістом ст. 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Земля, як об`єкт права власності, перебуває під особливою правовою охороною держави (ст. 373 ЦК України, ст. 14 Конституції України), а власник земельної ділянки має право використовувати її відповідно до цільового призначення, а також зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам (ст.375 ЦК України).
Разом з тим, законодавець встановив спеціальний правовий режим для випадків, коли будівництво здійснюється з порушенням визначених законом умов. Так, згідно з ч.1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 
Колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду у відповідності до якої норми ст.376 ЦК України є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва. Правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю. Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі. Відтак, самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18).
Водночас, державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна не створює права власності у випадках, коли таке майно не відповідає вимогам закону щодо набуття права власності, а лише фіксує заявлене право у державному реєстрі.
За змістом ч.2-5 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує прав інших осіб.
Визнання права власності в порядку частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (ч.3 ст.376 ЦК України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (ч.5 ст.376 ЦК України). 
Застосування вказаних положень призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки. При цьому формулювання положень ст. 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Відтак, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (постанови Великої Палати верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).
У відповідності до висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, за приписами ч.3 та ч.5 ст.376 ЦК України, як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак, для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.
Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.
За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.
Велика Палата Верховного Суду послідовно застосовує принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель, який хоча прямо не сформульований у законі, випливає зі змісту ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, а також інших норм. Цей принцип означає взаємопов`язаність прав на землю і об`єкти нерухомості, розміщені на ній, та його застосування неодноразово підтверджувалося, зокрема у постановах від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20.
З наведеного випливає, що особа, яка законно набула право власності на будівлю або споруду, має обґрунтований цивільний інтерес в оформленні прав на земельну ділянку під нею, що також відображено в практиці Великої Палати Верховного Суду (постанови від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду наголошує, що не допускається набуття права власності на об`єкт нерухомості особою, яка не має відповідного речового права на земельну ділянку під ним, оскільки саме володіння правом на землю визначає належність будівлі. Це відображено, зокрема, у постанові від 20.07.2022 у справі № 923/196/20.
Як вбачається з матеріалів справи, спірне будівництво здійснювалось Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив Захисник 37» на підставі виданих 06.02.2015 органом місцевого самоврядування містобудівних умов та обмежень, поданої та зареєстрованої декларації (повідомлення) про початок виконання будівельних робіт ЧВ № 061190451499, зареєстрованої 14.02.2019, а також розробленої проєктної документації, яка пройшла встановлену процедуру погодження і експертизу.
Також встановлено, що на момент реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва земельні ділянки перебували у власності відповідача, що підтверджується даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та не заперечується сторонами.
Доводи апелянта про те, що скасування рішень органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність автоматично свідчить про відсутність у відповідача прав на землю та, як наслідок, про самочинний характер будівництва, колегія суддів оцінює критично.
Правовий режим земельної ділянки та правомірність здійснення будівництва оцінюються станом на момент вчинення відповідних будівельних дій і виникнення речових прав на об`єкт нерухомості, а не виключно з врахуванням подальшого скасування окремих рішень органів місцевого самоврядування, якщо такі дії не спричинили автоматичного припинення речових прав у встановленому законом порядку.
Сам факт наявності судових спорів щодо правомірності набуття земельної ділянки не трансформує автоматично вже здійснене будівництво у самочинне у розумінні статті 376 ЦК України, якщо на момент початку будівництва та його здійснення у відповідача існували оформлені речові права та дозвільна документація, необхідна для виконання будівельних робіт.
При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, самочинним є будівництво лише за наявності хоча б однієї з ознак, визначених статтею 376 ЦК України, а саме: відсутність відведення земельної ділянки для будівництва, відсутність дозвільних документів або істотні порушення будівельних норм і правил. Наявність належно оформлених містобудівних умов, повідомлення про початок виконання будівельних робіт та погодженої проєктної документації виключає кваліфікацію будівництва як самочинного за критерієм відсутності дозвільних документів.
Доводи апеляційної скарги про те, що право власності на об`єкт незавершеного будівництва було зареєстровано без належної правової підстави та не може легітимізувати будівництво, також відхиляються колегією суддів, оскільки сама по собі державна реєстрація речового права не є юридичним фактом, який створює право власності поза межами матеріально-правових підстав його набуття, визначених цивільним законодавством, зокрема статтею 376 ЦК України.
Разом із тим суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у разі встановлення самочинного будівництва, належними способами захисту прав власника земельної ділянки є виключно вимоги про знесення самочинно збудованого об`єкта або про визнання права власності на нього, що прямо випливає з правової природи ст. 376 ЦК України.
Однак, у межах даного спору, з врахуванням встановлених фактичних обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність сукупності умов, необхідних для кваліфікації спірного об`єкта як самочинного будівництва, оскільки будівництво здійснювалось із дотриманням передбаченої законодавством дозвільної процедури та на земельній ділянці, щодо якої на момент здійснення будівельних робіт були оформлені речові права відповідача.
Посилання апелянта на те, що земельна ділянка на момент будівництва фактично перебувала у комунальній власності, не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки наявність або подальше відновлення права власності територіальної громади саме по собі не є достатнім для визнання будівництва самочинним без встановлення порушень умов ст. 376 ЦК України. 
Також не можуть бути прийняті до уваги доводи про істотне порушення права територіальної громади на землю, як самостійної підстави для знесення об`єкта, оскільки обраний спосіб захисту має відповідати характеру порушення та правовій природі спірних правовідносин. Застосування заходу у вигляді знесення об`єкта можливе виключно за умови доведення самочинного характеру будівництва, що у даному випадку не встановлено.
Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск строку позовної давності, колегія суддів зазначає, що оскільки у задоволенні позову відмовлено з підстав недоведеності самочинного характеру будівництва та відсутності правових підстав для застосування ст. 376 ЦК України, питання застосування позовної давності не впливає на правильність ухваленого рішення та не підлягає окремій правовій оцінці як самостійна підстава для його скасування.
Оцінивши доводи сторін у сукупності з наданими доказами, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки заявлені вимоги не ґрунтуються на доведеному факті самочинного будівництва у розумінні положень ст. 376 ЦК України.
За змістом ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч.1 ст.2 ГПК України, завданням господарського судочинства є своєчасне вирішення спорів, а дотримання розумних строків розгляду справи є однією з основних засад судочинства незалежно від форми її розгляду.
Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження визначається з огляду на обставини справи з урахуванням, зокрема, її складності, поведінки учасників процесу та органів державної влади, а також значення предмета спору для заявника (рішення у справах «Савенкова проти України», «Папазова та інші проти України»).
Розумність строків залежить від об`єктивної необхідності для вчинення процесуальних дій і прийняття рішень із врахуванням зазначених критеріїв.
Відтак, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи з метою забезпечення судового захисту. 
Судові витрати, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд
У Х В А Л И В :

В задоволенні вимог апеляційної скарги Чернівецької обласної прокуратури відмовити.
Рішення Господарського суду Чернівецької області від 02.02.2026 у справі № 926/1068/24 залишити без змін.
Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.
Справу повернути в Господарський суд Чернівецької області.

Повний текст постанови складено 20.05.2026.

Головуюча суддя  Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік