ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2026 м. Дніпро Справа № 904/2047/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді-доповідача Паруснікова Ю.Б.,
суддів: Верхогляд Т.А., Іванова О.Г., 
секретар судового засідання Абадей М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду апеляційні скарги Садівничого товариства «Стіновик» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.09.2025 у справі (суддя Ніколенко М.О.), повний текст рішення складено 22.09.2025 та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2025 у справі (суддя Ніколенко М.О.), повний текст додаткового рішення складено 24.09.2025 
за позовом ОСОБА_1 , м. Дніпро
до Садівничого товариства «Стіновик», м. Дніпро
про визнання недійсними рішень загальних зборів учасників Садівничого товариства «Стіновик», -
ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

25.04.2025 позивач – ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 ) звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача – Садівничого товариства «Стіновик» (далі – СТ «Стіновик») про:
1) визнання недійсним повністю, з моменту прийняття, рішення зборів членів СТ «Стіновик», яке оформлене протоколом від 02.06.2024;
2) визнання недійсним повністю, з моменту прийняття, рішення зборів правління СТ «Стіновик», яке оформлене протоколом від 02.06.2024 № 02/06/24/1;
3) визнання протиправним та скасування наказу СТ «Стіновик» від 02.06.2024 «Про звільнення ОСОБА_1 »;
4) поновлення ОСОБА_1 на посаді голови правління СТ «Стіновик» з 03.06.2024;
5) стягнення з СТ «Стіновик» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 111 232,55 грн, який визначений без утримання податку з доходів фізичних осіб й інших обов`язкових платежів;
6) стягнення з СТ «Стіновик» на користь ОСОБА_1 не нарахованої та не виплаченої заробітної плати у сумі 21 300,00 грн, яка визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб й інших обов`язкових платежів;
7) стягнення з СТ «Стіновик» на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористану щорічну відпустку у сумі 11 706,72 грн;
8) стягнення з СТ «Стіновик» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у сумі 50 000,00 грн;
9) скасування реєстраційної дії «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу» («Зміна інформації для здійснення зв`язку з юридичною особою. Зміна кінцевого бенефіціарного власника або зміна відомостей про кінцевого бенефіціарного власника. Зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи. Зміна структури власності. Зміна фізичних осіб або зміна відомостей про фізичних осіб - платників податків, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо.»), проведеної 14.06.2024 о 13:10:47 відносно Садівничого товариства «Стіновик» приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Старовою Ольгою Сергіївною, а також внесений на її підставі запис № 1002241070024037797 у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Позивач вважає, що її звільнення було незаконним, оскільки збори відбулися без кворуму, питання про звільнення не було включене до порядку денного, а заява про звільнення нею не подавалася. Крім того, у протоколах зборів зазначено інше прізвище ( ОСОБА_2 ), що, на думку позивача, свідчить про відсутність рішення щодо її звільнення. ОСОБА_1 стверджує, що наказ про її звільнення є незаконним, а подальше внесення змін до ЄДРПОУ порушує її права як законного керівника товариства.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 10.09.2025 позов задоволено частково.
Визнано недійсним повністю, з моменту прийняття, рішення зборів членів СТ «Стіновик», яке оформлене протоколом № 02/06/24/1/33 від 02.06.2024.
Визнано недійсним повністю, з моменту прийняття, рішення зборів правління СТ «Стіновик», яке оформлене протоколом від 02.06.2024 № 02/06/24/1.
Визнано протиправним та скасовано наказ СТ «Стіновик» від 02.06.2024 «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді голови правління Садівничого товариства «Стіновик» з дня набрання рішенням суду законної сили.
Скасовано реєстраційну дію «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу» («Зміна інформації для здійснення зв`язку з юридичною особою. Зміна кінцевого бенефіціарного власника або зміна відомостей про кінцевого бенефіціарного власника. Зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи. Зміна структури власності. Зміна фізичних осіб або зміна відомостей про фізичних осіб - платників податків, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо.»), проведеної 14.06.2024 о 13:10:47 відносно Садівничого товариства «Стіновик» приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Старовою Ольгою Сергіївною, а також внесений на її підставі запис № 1002241070024037797 у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Стягнуто з СТ «Стіновик» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 111 232,55 грн, не нараховану та не виплачену заробітну плату сумі 21 300,00 грн, компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 11 706,72 грн, моральну шкоду у сумі 50 000,00 грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 12 112,00 грн.
Відмовлено у задоволенні позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на посаді голови правління СТ «Стіновик» саме з 03.06.2024.
Відмовлено у задоволенні вимоги позивача про допуск негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді на підставі ст. 235 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП).
Додатковим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2025 клопотання ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правову допомогу адвоката - задоволено частково.
Стягнуто з СТ «Стіновик» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у сумі 10 000,00 грн.
Відмовлено у задоволенні клопотання позивача у частині покладення на відповідача витрат на правову допомогу у сумі 50 000,00 грн.

2. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції СТ «Стіновик» оскаржує їх в апеляційному порядку і просить: 
І. Скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.09.2025 по справі № 904/2047/25 в частині задоволення позовних вимог про:
- визнання недійсним повністю, з моменту прийняття, рішення зборів членів СТ «Стіновик», яке оформлене протоколом № 02/06/24/1/33 від 02.06.2024;
- визнання недійсним повністю, з моменту прийняття, рішення зборів правління СТ «Стіновик», яке оформлене протоколом від 02.06.2024 № 02/06/24/1;
- визнання протиправним та скасування наказу СТ «Стіновик» від 02.06.2024 «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновлення ОСОБА_1 на посаді голови правління СТ «Стіновик» з дня набрання рішенням суду законної сили;
- скасування реєстраційної дії «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу» («Зміна інформації для здійснення зв`язку з юридичною особою. Зміна кінцевого бенефіціарного власника або зміна відомостей про кінцевого бенефіціарного власника. Зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи. Зміна структури власності. Зміна фізичних осіб або зміна відомостей про фізичних осіб - платників податків, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо.»), проведеної 14.06.2024 о 13:10:47 відносно Садівничого товариства «Стіновик» приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Старовою Ольгою Сергіївною, а також внесений на її підставі запис № 1002241070024037797 у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань;
- стягнення з СТ «Стіновик» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 111 232,55 грн, не нараховану та не виплачену заробітну плату у сумі 21 300,00 грн, компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 11 706,72 грн, моральну шкоду у сумі 50 000,00 грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 12 112,00 грн.
ІІ. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до СТ «Стіновик».
ІІІ. Скасувати додаткове судове рішення Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/2047/25 від 24.09.2025 в частині задоволення клопотання ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правову допомогу адвоката та стягнення з СТ «Стіновик» на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у сумі 10 000,00 грн.
ІV. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правову допомогу адвоката.
V. Покласти на ОСОБА_1 судові витрати, понесені СТ «Стіновик» за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.09.2025 та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2025 у справі № 904/2047/25.
Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до того, що рішення господарського суду є незаконним та необґрунтованим, а викладені в ньому висновки передчасними, не відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на неповному дослідженні доказів та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт зазначає, що суд безпідставно дійшов висновку про відсутність у порядку денному загальних зборів СТ «Стіновик» від 02.06.2024 питання щодо звільнення голови правління ОСОБА_1 , не надав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтвердили, що ще у квітні 2024 року ОСОБА_1 повідомляла членів товариства про намір скласти повноваження, а під час загальних зборів особисто заявила про подання заяви на звільнення та просила підтримати її звільнення.
На думку апелянта, суд порушив вимоги ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), оскільки не навів мотивів відхилення зазначених доказів та не дав оцінки акту приймання-передачі документів, печатки, штампу та майна товариства, підписаному ОСОБА_1 без зауважень, що свідчить про вчинення нею конклюдентних дій, спрямованих на припинення повноважень голови правління. 
Апелянт також посилається на принцип добросовісності, закріплений у п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України (далі – ЦК), та доктрину venire contra factum proprium, вважаючи суперечливою поведінку позивачки, яка, з одного боку, передала справи новому голові та підтвердила намір звільнитися, а з іншого, оскаржує власне звільнення.
Крім того, апелянт не погоджується з висновком суду щодо визначення кількості членів товариства та відсутності кворуму на загальних зборах 02.06.2024. На його думку, суд безпідставно виходив із даних Єдиного державного реєстру про наявність 294 членів товариства та не врахував протокол засідання правління СТ «Стіновик» від 15.02.2024, підписаний самою ОСОБА_1 , яким зі складу членів було виключено 18 померлих осіб. Враховуючи виключення 18 померлих членів та інших осіб, фактична кількість членів товариства, за розрахунками апелянта, становила 261 особу, а тому для наявності кворуму було достатньо більше половини від цієї кількості.
Невнесення відповідних змін до ЄДР за доводами апелянта було наслідком бездіяльності самої ОСОБА_1 як голови правління, а тому відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» вона не може посилатися на відомості реєстру, про недостовірність яких їй було достеменно відомо. 
Апелянт зазначає, що на загальних зборах були присутні 106 членів товариства, ще 27 членів взяли участь у письмовому опитуванні, яке було схвалене зборами, а отже за рішення щодо звільнення ОСОБА_1 проголосували 133 члени товариства, що становить 50,957 % від загальної кількості членів і забезпечує наявність кворуму відповідно до п.п. 14.1.6 Статуту СТ «Стіновик», саме тому апелянт вважає помилковим висновок суду про відсутність кворуму та недійсність рішень загальних зборів, оформлених протоколом № 02/06/24/1/33 від 02.06.2024.
Також апелянт оспорює висновок суду про те, що рішення зборів правління СТ «Стіновик», оформлені протоколом № 02/06/24/1 від 02.06.2024, прийняті всупереч вимогам закону. На його переконання, питання звільнення голови правління та обрання нового керівника фактично було вирішене саме рішенням загальними зборами членів СТ «Стіновик», оформленого протоколом від 02.06.2024 № 02/06/24/1/33, що відповідає ст. 15 Закону України «Про кооперацію», п. 14.1.2 та п. 14.2.4 Статуту СТ «Стіновик», згідно з якими голова правління підзвітний загальним зборам і може бути звільнений лише за їх рішенням. Оскільки рішення про звільнення ОСОБА_1 було підтримано більшістю членів товариства, оформлення подальших рішень правління не суперечить закону та не може бути підставою для їх недійсності.
Окремо апелянт заперечує висновок суду щодо відсутності наказу про звільнення ОСОБА_1 від 02.06.2024, оскільки відповідно до п.п. 14.2.4 Статуту саме ОСОБА_1 , будучи на той момент чинним головою правління та відповідальною за діловодство особою, сама мала б скласти та підписати відповідний наказ. 
Апелянт посилається на наявні у справі докази реєстрації заяви ОСОБА_1 про звільнення у книзі вхідної кореспонденції та на акт приймання-передачі документів, з якого вбачається, що ані заява про звільнення, ані наказ про звільнення не були передані новому керівництву товариства. 
Крім того, ОСОБА_7 був призначений головою правління лише 03.06.2024, тобто після звільнення ОСОБА_1 , тому об`єктивно не міг скласти наказ про її звільнення, відтак, суд неправильно витлумачив позицію відповідача та безпідставно визнав протиправним та скасував наказ, зміст і реквізити якого фактично не були встановлені. 
З огляду на наведене апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов про поновлення ОСОБА_1 на посаді голови правління СТ «Стіновик» з дня набрання рішенням суду законної сили, а також про задоволення похідних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 111 232,55 грн без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, не нарахованої та не виплаченої заробітної плати у сумі 21 300,00 грн без утримання податків і зборів, компенсації за невикористану щорічну відпустку у сумі 11 706,72 грн та скасування реєстраційної дії «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу», проведеної 14.06.2024 о 13:10:47 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Старовою Ольгою Сергіївною, та запису № 1002241070024037797 у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Також апелянт оскаржує висновок суду про стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 50 000,00 грн, зазначаючи, що суд безпідставно виходив із того, що дії відповідача щодо усунення позивачки від виконання обов`язків та звільнення із займаної посади спричинили їй душевні страждання, стрес, необхідність витрачати час і кошти на захист своїх прав та негативно вплинули на її матеріальне становище.
Скаржник наголошує, що за відсутності незаконності звільнення відсутні й підстави для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди. 
На підтвердження своєї позиції, апелянт посилається на практику Верховного Суду, зокрема постанову КЦС ВС від 25.03.2020 у справі № 370/1754/15, в якій зазначено про необхідність доведення моральних страждань та незаконних дій роботодавця, а також на постанову КЦС ВС від 18.03.2020 у справі № 460/2545/17, відповідно до якої за відсутності порушеного права відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди як похідної вимоги. 
Крім того, апелянт посилається на п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК щодо принципів справедливості, добросовісності та розумності, зазначаючи, що позивачкою не подано належних та допустимих доказів завдання їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а суд не навів мотивів, чому саме сума 50 000,00 грн відповідає засадам розумності та справедливості.
Окремо апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо незастосування строків звернення до суду, передбачених трудовим законодавством.
Суд виходив із того, що вимоги про поновлення на посаді та виплату належних сум є похідними від вимог про визнання недійсними рішень загальних зборів членів та зборів правління СТ «Стіновик», а тому до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст. 233 КЗпП, а строк звернення до суду визначається п. 8 ч. 2 ст. 258 ЦК як один рік для вимог про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства. 
На думку апелянта, такий висновок є неправильним, оскільки заявлені позивачкою вимоги про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не нарахованої та не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку фактично випливають з індивідуального трудового спору та регулюються нормами КЗпП. На переконання скаржника, до спірних правовідносин застосуванню підлягала спеціальна позовна давність, встановлена ст. 233 КЗпП, відповідно до якої працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення – у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки. 
Апелянт зазначає, що ОСОБА_1 особисто брала участь у загальних зборах 02.06.2024, на яких вирішувалося питання її звільнення, а тому знала про припинення своїх повноважень саме з цієї дати, проте до суду з відповідними вимогами звернулася лише 25.04.2025, тобто зі значним пропуском установленого законом строку, не заявляючи клопотання про його поновлення. 
З огляду на положення статей 256, 257, 261, 267 ЦК та ст. 233 КЗпП, а також заяву відповідача про застосування позовної давності, суд, на думку скаржника, мав відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги щодо додатково ухваленого судом першої інстанції рішення в частині часткового стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн із заявлених 60 000,00 грн, представник СТ «Стіновик» зазначає, що товариство є неприбутковою організацією, не здійснює комерційної діяльності, фінансується виключно за рахунок внесків своїх членів, переважна більшість яких є пенсіонерами, у зв`язку з чим покладення таких витрат на товариство призведе до надмірного фінансового навантаження на його членів.
З огляду на викладене, скаржник вважає, що оскаржуване рішення та додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/2047/25 підлягають скасуванню, а судові витрати, пов`язані з розглядом справи, мають бути покладені на позивача.

3. Короткий зміст вимог відзиву на апеляційну скаргу та його узагальнені доводи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки воно ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права і ґрунтується на належно встановлених обставинах справи.
Позивач зазначає, що з 2004 року ОСОБА_1 обіймала посаду голови правління СТ «Стіновик», а 02.06.2024 відбулися загальні збори членів товариства, на яких прийнято рішення про її звільнення та обрання нового складу органів управління. При цьому позивач наголошує, що СТ «Стіновик» є кооперативом, діяльність якого регулюється Законом України «Про кооперацію», а вищим органом управління є загальні збори членів.
Суд першої інстанції правильно встановив істотні порушення процедури проведення зборів, зокрема відсутність у порядку денному зборів членів СТ «Стіновик» питання про звільнення з посади голови правління ОСОБА_1 , що є безумовною підставою для визнання рішень недійсними. Також зазначається, що докази відповідача не підтверджують включення такого питання до порядку денного.
Окремо позивач підтримує висновок суду про відсутність належного кворуму на зборах членів СТ «Стіновик» від 02.06.2024, оскільки загальна кількість членів товариства становила 294 особи, а участь у зборах із урахуванням опитувальних листів брали 130 осіб, що не відповідає вимогам закону та статуту.
Відзив також містить позицію позивача про те, що протокол зборів правління від 02.06.2024 № 02/06/24/1 є незаконним, адже питання звільнення та обрання голови правління належить до виключної компетенції загальних зборів членів кооперативу і не може вирішуватися на зборах членів правління.
Додатково позивач зазначає, що опитувальні листи та інші документи, на які посилається апелянт, не є належними та допустимими доказами, оскільки не були належним чином оформлені, не відображені в протоколі зборів та викликають сумніви щодо їх достовірності.
Також, на думку позивача, безпідставними є доводи апеляційної скарги та не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що відсутність у матеріалах справи наказу про звільнення ОСОБА_1 від 02.06.2024 не заперечує факту його існування, який фактично підтверджується поведінкою відповідача, зокрема поданням повідомлення до податкових органів. Позивач вказує, що саме відповідач як роботодавець мав обов`язок відновити втрачений наказ про звільнення голови правління ОСОБА_1 , однак цього не зробив і не надав суду ані наказу, ані пояснень щодо його відсутності в СТ «Стіновик», попри витребування його ухвалою суду.
Позивач акцентує також увагу апеляційного суду на те, що ненадання доказів, зокрема відеозапису загальних зборів, свідчить про недобросовісну процесуальну поведінку відповідача, що відповідно до ГПК України дає підстави для висновків про доведеність відповідних обставин.
Окремо позивач зазначає, що вимоги про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, компенсації за відпустку та моральної шкоди є належно обґрунтованими, підтверджені розрахунками та не спростовані відповідачем належними доказами чи контррозрахунками, у зв`язку з чим вони правомірно задоволені судом.
Також позивач підтримує позицію суду щодо правової природи спору як корпоративного, а не трудового, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми корпоративного та господарського законодавства, а не спеціальні строки, встановлені для трудових спорів. Відтак позов подано в межах строку позовної давності.

4. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

23.08.2002 створено та зареєстровано СТ «Стіновик» (ідентифікаційний код 23643433), яке відповідно до Закону України «Про кооперацію» є кооперативом, а його діяльність регулюється нормами зазначеного Закону та Статутом товариства СТ «Стіновик».
З 01.07.2004 на посаді голови правління СТ «Стіновик» працювала ОСОБА_1 , що не заперечується сторонами. 
02.06.2024 відбулися загальні збори членів СТ «Стіновик», оформлені протоколом № 02/06/24/1/33, на яких, незважаючи на затверджений порядок денний із питань виборів органів управління, ревізійної комісії та організаційних питань, на зборах додатково вирішено питання про звільнення голови правління, яке не було включене до порядку денного зборів (а. с. 31-33 т 1). При цьому судом першої інстанції встановлено, що зазначення в протоколах зборів прізвища голови правління як « ОСОБА_2 » є технічною опискою, яка не перешкоджає належній ідентифікації особи та не впливає на встановлення того факту, що йдеться саме про голову правління ОСОБА_1 .
Судом встановлено, що товариство є кооперативною організацією, а відповідно до ст. 12, 15 Закону України «Про кооперацію» та Статуту СТ «Стіновик» виключна компетенція щодо обрання та звільнення голови правління належить загальним зборам членів товариства, рішення яких є актами індивідуальної дії та підлягають визнанню недійсними у разі порушення закону, установчих документів або процедур скликання та проведення.
Також, встановлено, що при проведенні зборів членів СТ «Стіновик» від 02.06.2024 № 02/06/24/1/33 окрім допущеного порушення вимог щодо визначення порядку денного, рішення на зборах прийняті за відсутності належного кворуму, оскільки за наявної кількості членів товариства 294 осіб участь у зборах брали лише 130 осіб (104 особи особисто та 26 шляхом письмового опитування), що не забезпечує правомочності зборів, у зв`язку з чим рішення зборів позивач визнає прийнятим із порушенням імперативних норм ст. 12, ч. 1 ст. 15 Закону України «Про кооперацію» та п. 14.1.1 Статуту СТ «Стіновик».
Того ж дня відбулися збори правління товариства, оформлені протоколом № 02/06/24/1, яким прийнято рішення про звільнення та призначення голови правління СТ «Стіновик ОСОБА_1 , однак таке рішення прийнято поза межами компетенції правління, оскільки відповідно до Статуту СТ «Стіновик» та Закону України «Про кооперацію» вирішення такого роду питання належить виключно до компетенції загальних зборів. 
На підставі встановлених у справі обставин суд першої інстанції дійшов висновку про наявність між сторонами корпоративних правовідносин, пов`язаних з управлінням кооперативом, які водночас породжують трудові наслідки у зв`язку з припиненням повноважень керівника.
Судом встановлено, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу СТ «Стіновик» від 02.06.2024 «Про звільнення ОСОБА_1 », а також про скасування реєстраційної дії «Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу» щодо внесення змін про керівника та інші пов`язані відомості, здійсненої 14.06.2024 о 13:10:47 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Старовою Ольгою Сергіївною, з одночасним внесенням відповідного запису № 1002241070024037797 до ЄДРПОУ, а також вимога про поновлення на посаді голови правління СТ «Стіновик» ОСОБА_1 , мають похідний характер і є юридично залежними від основних позовних вимог про визнання недійсними рішень загальних зборів членів СТ «Стіновик», оформлених протоколом від 02.06.2024 № 02/06/24/1/33, та рішень зборів правління, оформлених протоколом від 02.06.2024 № 02/06/24/1, оскільки саме ці корпоративні акти визначають правову підставу виникнення, зміни або припинення повноважень керівника товариства і, відповідно, подальші реєстраційні та кадрові дії. 
У зв`язку з встановленою судом протиправністю звільнення та недійсністю рішень органів управління товариства, поновлення позивача на посаді голови правління підлягає здійсненню з моменту набрання судовим рішенням законної сили, оскільки саме з цього моменту усуваються правові наслідки незаконного припинення його повноважень як виконавчого органу кооперативу. 
Одночасно суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та моральної шкоди, оскільки встановлено фактичне протиправне позбавлення його можливості здійснювати трудові та управлінські функції у СТ «Стіновик», що спричинило для нього як майнові втрати у вигляді ненарахованого та невиплаченого доходу, так і немайнові втрати у вигляді душевних страждань, порушення нормального життєвого укладу та необхідності захисту порушених прав у судовому порядку.

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду, переглянувши в апеляційному порядку рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.09.2025 та додаткове рішення від 24.09.2025 у справі № 904/2047/25, перевіривши доводи апеляційної скарги СТ «Стіновик», заперечення позивача на доводи апелянта, а також дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшла висновку про наявність підстав для часткового скасування оскаржуваного рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди та залишення без змін додаткового рішення суду, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що спір виник у зв`язку з прийняттям 02.06.2024 зборами членів СТ «Стіновик» рішення, оформленого протоколом № 02/06/24/1/33, а також рішення правління товариства, оформленого протоколом № 02/06/24/1, якими вирішено питання щодо припинення повноважень голови правління ОСОБА_1 , обрання нового керівника.
На підставі зазначених рішень 14.06.2024 о 13:10:47 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Старовою О.С. було здійснено реєстраційну дію, з одночасним внесенням відповідного запису № 1002241070024037797 до ЄДРПОУ та видано наказ про звільнення позивача, що фактично призвело до припинення її повноважень як голови правління.
Оцінюючи встановлені обставини у сукупності з дослідженими доказами, суд першої інстанції дійшов висновку про допущене з боку відповідача порушення вимог законодавства при скликанні та проведенні загальних зборів, відсутність належного кворуму, вихід органів управління товариства за межі компетенції та, як наслідок, недійсність прийнятих рішень і незаконність похідних дій щодо звільнення позивача та державної реєстрації змін до ЄДРПОУ. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції як такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 20 ГПК господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів. 
Згідно з положеннями статей 83, 85, 86 ЦК юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом. Товариством є організація, створена шляхом об`єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом. Непідприємницькими товариствами є товариства, які не мають на меті одержання прибутку для його наступного розподілу між учасниками. Непідприємницькі товариства (кооперативи, крім виробничих, об`єднання громадян тощо) та установи можуть поряд зі своєю основною діяльністю здійснювати підприємницьку діяльність, якщо інше не встановлено законом і якщо ця діяльність відповідає меті, для якої вони були створені, та сприяє її досягненню.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про кооперацію» кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування; обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності.
Метою кооперації є задоволення економічних, соціальних та інших потреб членів кооперативних організацій на основі поєднання їх особистих та колективних інтересів, поділу між ними ризиків, витрат і доходів, розвитку їх самоорганізації, самоуправління та самоконтролю (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про кооперацію»).
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про кооперацію» статут кооперативу є правовим документом, що регулює його діяльність. Статут кооперативу повинен містити відомості, зокрема, склад його засновників, умови і порядок вступу до кооперативу та виходу чи виключення з нього. Статут може містити інші пов`язані з особливостями діяльності кооперативу положення, що не суперечать законодавству.
Згідно з положеннями ст. 12 Закону України «Про кооперацію» основними правами члена кооперативу є, зокрема, участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами кооперативу; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про кооперацію», вищим органом управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу.
Рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів, засновників) та інших органів юридичної особи є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язків характер для суб`єктів цих відносин (постанови КГС ВС від 20.03.2018 у справі № 916/375/17; від 16.10.2019 у справі № 909/556/18; від 01.09.2022 у справі № 922/2402/21, від 19.04.2023 у справі № 916/4097/21; від 06.09.2023 у справі № 910/1942/22).
Рішення загальних зборів учасників господарського товариства є актом органу управління юридичної особи, а не одностороннім правочином, оскільки приймається загальними зборами учасників, які не є ні суб`єктом права, ні органом, який здійснює представництво товариства. Не є рішення загальних зборів учасників господарського товариства і договором, тому що приймається не за домовленістю всіх учасників товариства, а більшістю їх голосів (постанова КГС ВС від 12.04.2018 у справі № 922/2688/17).
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.03.2023 у справі № 911/196/21 викладено правовий висновок про те, що у спорі про визнання недійсними рішень зборів учасників товариства вирішальним є встановлення факту порушення відповідним рішенням прав та законних інтересів позивача як учасника товариства, тобто його корпоративних прав.
За змістом наведених норм корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності, передбачені законом і статутними документами.
Відповідно, члени кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними.
Право на звернення до суду з позовом щодо недійсності рішення загальних зборів мають учасники юридичної особи, які були учасниками на дату прийняття оспорюваного рішення відповідним органом управління.
Відповідно до ч. 5 ст. 98 ЦК учасник товариства має право оскаржити рішення загальних зборів до суду.
Згідно з усталеними правовими висновками Верховного Суду підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів) господарського товариства можуть бути: порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів; позбавлення учасника товариства можливості взяти участь у загальних зборах; а також порушення прав чи законних інтересів учасника рішенням загальних зборів.
Водночас не кожне порушення вимог законодавства, допущене при скликанні або проведенні загальних зборів, є безумовною підставою для визнання прийнятих ними рішень недійсними. Для такого визнання суд повинен встановити істотність допущених порушень та їх вплив на реалізацію корпоративних прав учасника або на результати волевиявлення загальних зборів.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що окремі порушення мають безумовний характер та самі по собі є достатніми підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів. До таких належать, зокрема, прийняття рішення за відсутності кворуму або за неможливості встановлення його наявності, прийняття рішень з питань, які не були включені до порядку денного загальних зборів, а також відсутність протоколу загальних зборів.
Самостійною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів є позбавлення учасника товариства можливості взяти участь у загальних зборах, оскільки таке порушення безпосередньо обмежує його корпоративні права на участь в управлінні товариством та вплив на прийняття рішень.
Наведені правові позиції викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 911/1798/18, від 06.03.2019 у справі № 910/16715/17, від 22.01.2020 у справі № 915/99/19, від 16.10.2019 у справі № 912/430/19, від 31.07.2019 у справі № 910/7633/18, від 16.07.2019 у справі № 914/484/18, від 21.12.2021 у справі № 902/1256/20, від 17.11.2022 у справі № 917/1523/21 та інших.
Відповідно до статей 1, 6, 12, 15 Закону України «Про кооперацію» управління кооперативом здійснюється його органами в межах виключної компетенції загальних зборів, які є вищим органом управління. Саме загальні збори уповноважені вирішувати питання обрання та припинення повноважень органів управління. При цьому вимоги щодо порядку скликання, формування порядку денного, правомочності зборів та кворуму мають імперативний характер і не можуть бути змінені або обійдені внутрішніми рішеннями органів товариства.
Статут СТ «Стіновик» у пунктах 14.1.2, 14.1.6 та 14.2.4 передбачає, що звільнення голови правління належить до виключної компетенції загальних зборів, а правомочність зборів визначається участю більшості членів товариства. Вказані положення узгоджуються із імперативними нормами Закону України «Про кооперацію» та підлягають обов`язковому дотриманню.
Доводи апелянта про належне включення питання про звільнення позивача до порядку денного та фактичне волевиявлення членів товариства, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів дотримання процедури формування порядку денного зборів у спосіб, який би забезпечував реалізацію прав усіх членів товариства на участь в управлінні.
У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази належного скликання членів Товариства відповідно до п. 14.1.3 Статуту із включенням до порядку денного питання щодо звільнення голови правління СТ «Стіновик» ОСОБА_1 , у зв`язку з чим відповідні обставини не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та вважаються недоведеними.
Сам по собі факт обговорення питання або голосування не може замінити імперативної вимоги щодо належного включення питання до порядку денного, оскільки така вимога спрямована на ґарантування стабільності корпоративних процедур та запобігання зловживанням.
Щодо кворуму та кількісного складу членів товариства колегія суддів виходить із того, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» відомості Єдиного державного реєстру мають презумпцію достовірності до моменту їх належного спростування. Відтак саме дані ЄДР про 294 членів товариства є належною відправною точкою для визначення кворуму (а. с. 51-54 т 1).
Посилання апелянта на наявний в матеріалах даної справи протокол засідання правління від 15.02.2024 щодо виключення 18 померлих осіб зі складу членів товариства (а. с. 173-179 т 1) не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази зміни кількісного складу учасників з огляду на таке.
По-перше, такі рішення органу управління самі по собі не породжують юридичних наслідків у частині зміни складу учасників, оскільки вчинення таких дій правлінням не може підміняти встановлену законом процедуру припинення членства.
По-друге, відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» відомості, внесені до ЄДРПОУ, вважаються достовірними та підлягають застосуванню у правовідносинах, доки не будуть змінені у встановленому законом порядку. Внутрішні документи товариства не можуть змінювати або нівелювати офіційно зареєстровані відомості щодо складу учасників.
Отже, до моменту внесення відповідних змін до ЄДРПОУ склад учасників товариства є юридично визначеним саме на підставі даних реєстру, а не внутрішніх рішень органів товариства. З огляду на це доводи апелянта про зменшення кількісного складу членів товариства до 261 особи є юридично необґрунтованими та спростовуються приписами закону щодо презумпції достовірності даних ЄДРПОУ.
За таких умов участь 133 осіб у загальних зборах, навіть з урахуванням результатів письмового опитування, не підтверджує наявності кворуму, визначеного статутом та законом як необхідної умови правомочності загальних зборів. Відсутність належно встановленого кворуму свідчить про порушення імперативних вимог законодавства та установчих документів, що є самостійною та безумовною підставою для визнання рішень загальних зборів недійсними.
Доводи апелянта щодо добровільного припинення повноважень позивача, шляхом самостійного подання нею заяви про звільнення з посади голови правління, конклюдентних дій та підписання акту приймання-передачі не впливають на правову оцінку спірних правовідносин, адже припинення повноважень голови правління товариства є юридичним наслідком виключно рішення компетентного органу – загальних зборів членів Товариства, а не фактичної поведінки особи.
При цьому колегія суддів враховує надані у судовому засіданні пояснення самої ОСОБА_1 , якою вчинення відповідних дій було обґрунтовано наявністю фактичного корпоративного конфлікту, необхідністю захисту інтересів членів товариства та забезпечення безперервного функціонування Товариства, з метою недопущення блокування його поточної діяльності.
Наявність зареєстрованої в журналі вхідної та вихідної кореспонденції заяви ОСОБА_1 про намір звільнення (а. с. 181-183 т 2) чи передача документів за актом приймання-передачі (а. с. 234 т 2) не замінює встановленої законом процедури прийняття рішення про звільнення голови правління саме загальними зборами членів Товариства та не робить правомірними дії, вчинені поза межами компетенції правління.
Посилання апелянта на принцип добросовісності та доктрину venire contra factum proprium колегія суддів відхиляє як безпідставні, адже застосування принципу добросовісності або доктрини venire contra factum proprium не може мати наслідком надання юридичної сили рішенням, які були прийняті з порушенням імперативних вимог корпоративного законодавства чи статуту товариства. Інакше це фактично означало б можливість усунення наслідків порушення закону шляхом посилання на поведінку учасників правовідносин, що суперечить принципу верховенства права та обов`язковості дотримання встановленої законом процедури діяльності органів юридичної особи.
Отже, посилання апелянта на попередню поведінку позивача не впливають на правову оцінку спірних рішень, оскільки не усувають встановлених судом порушень порядку скликання та проведення загальних зборів, зокрема прийняття рішення про звільнення голови правління з питання, яке не було включене до порядку денного, а також відсутності кворуму. 
Щодо рішення правління від 02.06.2024 колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про його недійсність, оскільки правління не наділене повноваженнями самостійно припиняти повноваження голови правління поза межами рішень загальних зборів членів Товариства. Таке рішення прийнято ultra vires (лат. «поза межами повноважень») та є похідним від недійсного рішення загальних зборів, а відтак не породжує правових наслідків.
Стосовно доводів апелянта щодо відсутності в матеріалах справи наказу про звільнення ОСОБА_1 та відомостей про його реквізити колегія суддів зазначає, що сама по собі відсутність такого наказу не може свідчити про правомірність оскаржуваних рішень загальних зборів або спростовувати доводи позивача щодо порушення її прав.
Колегія суддів також відхиляє посилання апелянта на те, що саме позивач як керівник Товариства мала б видати відповідний наказ про власне звільнення, адже така позиція суперечить правовій природі припинення повноважень керівника юридичної особи та фактичним обставинам справи.
У разі прийняття рішення про припинення повноважень керівника останній втрачає можливість здійснювати організаційно-розпорядчі функції від імені юридичної особи, а тому не може нести відповідальність за подальше оформлення кадрових та реєстраційних дій, які повинні вчинятися уповноваженими особами Товариства. 
Відсутність у матеріалах справи належним чином оформленого наказу про звільнення свідчить не про безпідставність позовних вимог, а навпаки, підтверджує наявність недоліків у реалізації та оформленні спірних рішень з боку органів управління Товариства.
Щодо похідних вимог про поновлення на посаді, виплату середнього заробітку, компенсацію за невикористану відпустку та скасування реєстраційних дій, колегія суддів зазначає, що вони є прямим наслідком встановлення незаконності звільнення та втрати позивачем можливості виконувати трудові та управлінські функції. 
Відповідно до ст. 235 КЗпП у разі незаконного звільнення працівник підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Компенсація за невикористану відпустку є гарантованою виплатою відповідно до Закону України «Про відпустки».
Задоволення позовних вимог у частині скасування реєстраційних дій є правомірним, оскільки відповідні реєстраційні зміни до Єдиного державного реєстру були вчинені на підставі рішень органів управління товариства, які прийняті з істотними порушеннями вимог закону та установчих документів, за відсутності належного кворуму та з перевищенням компетенції. Враховуючи похідний характер реєстраційних дій від недійсних корпоративних рішень, їх скасування є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законності й спрямоване на відновлення порушених прав позивача.
Разом із тим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо помилкового задоволення судом першої інстанції позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди та вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.
Дійсно, матеріалами справи підтверджується факт порушення прав позивача внаслідок прийняття оскаржуваних рішень загальних зборів. Водночас саме по собі встановлення факту порушення права не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Для покладення на відповідача обов`язку з її відшкодування позивач повинен довести факт заподіяння моральної шкоди, характер і обсяг моральних страждань або інших немайнових втрат, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями відповідача та такими наслідками.
Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. 
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц, на яку на яку звертає увагу скаржник).
Матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували, що внаслідок прийняття оскаржуваних рішень позивач зазнала моральних страждань, втратила нормальні життєві зв`язки, зазнала погіршення стану здоров`я чи інших негативних немайнових наслідків, які потребують грошової компенсації. Наведені позивачем твердження мають загальний характер та не підтверджені жодними об`єктивними доказами.
Колегія суддів враховує, що моральна шкода не презюмується лише з факту порушення права та підлягає доказуванню на загальних підставах. При цьому обов`язок доказування обставин, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог, покладається саме на цю сторону. Натомість позивачем не надано доказів, які б дозволяли встановити наявність моральної шкоди та визначити її розмір.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення моральної шкоди у сумі 50 000,00 грн є передчасним та не ґрунтується на належних доказах, наявних у матеріалах справи, тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди підлягає скасуванню, а в задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити.
Доводи апелянта про пропуск позивачем строків звернення до суду колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.06.2023 у справі № 448/362/22 зауважила, що корпоративні права на участь в управлінні товариством його учасники реалізовують, зокрема, шляхом прийняття компетентним органом товариства рішення щодо припинення повноважень одноосібного виконавчого органу (директора). Таке рішення може мати наслідки для трудових відносин, але визначальними у таких ситуаціях є відносини корпоративні.
Апеляційний суд зауважує, що спірні правовідносини мають комплексний характер та пов`язані не лише з оскарженням трудових наслідків припинення повноважень позивача, але й із перевіркою дотримання корпоративної процедури прийняття рішень органами управління товариства, їх відповідності вимогам статуту та імперативним нормам корпоративного законодавства. У зв`язку з цим заявлені вимоги не можуть розглядатися виключно крізь призму трудових правовідносин.
Навіть за умови застосування трудових строків, обставини справи свідчать про відсутність підстав для їх безумовного застосування до всього комплексу заявлених вимог, адже у даній справі оскаржуються рішення органу управління юридичної особи, прийняті в межах корпоративної компетенції, що зумовлює застосування норм корпоративного та господарського права, у тому числі щодо загальних строків позовної давності.
Поновлення позивача на посаді голови правління СТ «Стіновик» та стягнення на його користь компенсації у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними вимогами від основної вимоги про визнання недійсними рішень загальних зборів членів товариства та рішень зборів правління.
Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 258 ЦК позовна давність в один рік застосовується до вимог про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства.
Місцевим господарським судом правильно встановлено, що строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом обчислюється з 02.06.2024 та закінчується 02.06.2025.
Як встановлено матеріалами справи, позивач звернувся до суду з позовом 25.04.2025, тобто в межах встановленого законом річного строку позовної давності, у зв`язку з чим підстав для висновку про його пропуск не вбачається.
За вказаних обставин правове регулювання, передбачене ст. 233 КЗпП, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки спір у своїй основі має корпоративний характер та пов`язаний із оскарженням рішень органів управління юридичної особи, а не суто трудовим спором.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів виходить із положень ст. 126 ГПК, відповідно до яких вони підлягають відшкодуванню за умови їх фактичного понесення, необхідності та співмірності зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг і витраченим часом.
Колегія суддів зазначає, що додатковим рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 24.09.2025 у даній справі клопотання ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково: стягнуто з СТ «Стіновик» на її користь 10 000,00 грн витрат на правову допомогу, у задоволенні клопотання в частині стягнення 50 000,00 грн відмовлено.
Оцінюючи доводи сторін та матеріали справи, колегія суддів виходить із того, що саме критерії фактичності, необхідності та співмірності є визначальними при вирішенні питання про розмір витрат, які підлягають компенсації, та виключають можливість їх автоматичного або формального покладення на іншу сторону без належного обґрунтування.
При цьому сам по собі статус відповідача як неприбуткової організації не звільняє його від обов`язку відшкодувати судові витрати у разі програшу спору та не може розглядатися як самостійна підстава для зменшення або відмови у їх відшкодуванні поза межами критеріїв, визначених процесуальним законом.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визначив до стягнення 10 000,00 грн як співмірну суму витрат, що відповідає обсягу наданих правничих послуг та фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного додаткового рішення в цій частині колегія суддів не вбачає.
Загалом доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення відповідачем обставин справи, однак не спростовують встановлених судом першої інстанції істотних порушень процедури проведення зборів, зокрема розгляду питання про звільнення голови правління без включення його до порядку денного загальних зборів членів товариства, за відсутності належного кворуму та з перевищенням органами товариства своєї компетенції, що є самостійними та достатніми підставами для визнання спірних рішень недійсними.

6. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до статей 269, 270 ГПК апеляційний суд перевірив законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та встановлених у справі обставин. 
За результатами перегляду, здійсненого відповідно до статей 269, 270 ГПК, колегія суддів встановила, що в частині задоволення позовних вимог про стягнення 50 000,00 грн моральної шкоди рішення суду першої інстанції ухвалено без належного доказового обґрунтування, що є підставою для його скасування в цій частині.
В іншій частині суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував фактичні обставини справи, надав їм належну правову оцінку та правильно застосував норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень в іншій частині відсутні.

7. Щодо розподілу судових витрат.

Витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Садівничого товариства «Стіновик» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.09.2025 у справі № 904/2047/25 – задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.09.2025 у справі № 904/2047/25 в частині позовних вимог про стягнення з Садівничого товариства «Стіновик» (місце реєстрації: 49000, м. Дніпро, вул. Байкальська, буд. 2т, ідентифікаційний код: 23643433) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) моральної шкоди у сумі 50 000,00 грн (П`ятдесят тисяч гривень 00 копійок) – скасувати.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Апеляційну скаргу Садівничого товариства «Стіновик» на додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.09.2025 у справі № 904/2047/25 – залишити без задоволення.
Додаткове рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 10.09.2025 у справі № 904/2047/25 – залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.06.2026.

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: Т.А. Верхогляд

О.Г. Іванов