Справа № 944/6654/25
Провадження №2/944/1167/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2026 року	м.Яворів 	

Яворівський районний суд Львівської області в складі: 
головуючого судді Поворозника Д.Б., 
за участю секретаря судового засідання Климейко Л.Г., 
представника відповідача ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду місті Яворові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна, 
встановив:

09 грудня 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , у якому просить: розірвати шлюб, укладений між ними, який зареєстровано 26 січня 2016 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис за № 35; стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі половини заробітку (доходу) щомісяця, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду та до досягнення дітьми повноліття; визнати за нею право власності на 18/100 частки у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 694304046258, номер запису про право власності: 10654385. 
На обґрунтування позовних вимог зазначає таке. 
Щодо вимоги про розірвання шлюбу. 26 січня 2016 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Сімейні відносини не склалися, оскільки у них різні погляди на життя, це призводило до частих конфліктів між ними, непорозуміння та сварки створювали напружену атмосферу у сім`ї і негативно впливають на виховання дітей. З серпня 2025 року вони не проживають разом та не підтримують шлюбних відносин, спільне господарство не ведуть. Фактично шлюб існує формально. Вона з дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Впродовж періоду спільного проживання спроби примиритись з відповідачем та зберегти сім`ю були безуспішними. Між ними немає порозуміння, а відтак примирення неможливе. За таких обставинах подальше спільне проживання і збереження сім`ї суперечить її інтересам. Враховуючи те, що вони разом не проживають, у кожного зі сторін є своє особисте життя, просить не надавати строку для примирення, оскільки це суперечитиме її інтересам та інтересам відповідача, який в усних розмовах не заперечував проти розірвання шлюбу. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. А відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. 
Щодо вимоги про стягнення аліментів. В шлюбі у них з відповідачем народилось двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після того, як у серпні 2025 року вони припинили спільно проживати, обоє їхніх спільних дітей залишились проживати разом із нею, вона піклується про обох дітей, а саме: забезпечує необхідні умови проживання для дітей винаймає квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , в якій проживає разом з дітьми; забезпечує необхідні умови для виховання та навчання дітей: ОСОБА_4 відвідує Новояворівський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 2 Новояворівської міської ради, 1А клас, ОСОБА_5 відвідує Новояворівський заклад дошкільної освіти № 4 Новояворівської міської ради (2 молодша група); у моменти неможливості самостійно доглядати за дітьми під час перебування на роботі, у цьому допомагає її матір ОСОБА_6 , яка є бабусею дітей, а також няня ОСОБА_7 , яка на договірній основі надає послуги з догляду за дітьми під час відсутності бабусі. Із викладеного вище вбачається, що вона повністю залучена у виховання дітей, підтримує та сприяє їхньому фізичному та моральному вихованню, забезпечує можливості для розвитку та адаптації у соціум. Проте самостійне виховання обидвох дітей вимагає не лише фізичної присутності матері, її уваги та любові, а також матеріального забезпечення. Відповідно до положень ст. ст. 180-183 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Позивач зазначає, що відповідач є працевлаштованим в ТОВ «МЕТАЛВОРКШОП», отримує офіційний дохід та зобов`язаний утримувати дітей. Позивач вважає, що достатнім та справедливим буде сплата відповідачем аліментів на утримання дітей у розмірі половини заробітку (доходу) щомісяця, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. 
Щодо вимоги про поділ майна. Вона, відповідач та їхні діти спільно проживали в квартирі відповідача, яка знаходиться на першому поверсі багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира придбана на вторинному ринку відповідачем 03.08.2015 року, напередодні реєстрації шлюбу. З моменту покупки вони спільно проживали у цій квартирі та після реєстрації шлюбу разом займались ремонтом, разом працювали за кордоном та вкладали накопичені кошти в квартиру, аби створити необхідні умови для проживання сім`ї. На момент покупки відповідачем квартира мала площу 32,6 кв. м, що підтверджується витягом з технічного паспорту. В результаті спільної праці площу квартири було збільшено шляхом добудови додаткових кімнат, таким чином станом на момент подачі цієї позовної заяви, площа квартири становить 50.6 кв. м. Відтак, різниця між фактичною площею квартири 50,6 кв. м та площею на момент набуття права власності відповідачем становить 18 кв. м, які є спільною сумісною власністю подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення ст. 60 Сімейного кодексу України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19). Згідно з ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно, набуте нею, ним до шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 Сімейного кодексу України). При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ст. ст. 70, 71 Сімейного кодексу України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. У постанові Верховного Суду від 22 лютого 2021 року справі № 756/2527/16-ц вказано, що визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі, за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. У постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17, зроблено висновок, що ст. 70 Сімейного кодексу України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від начал рівності часток подружжя у праві спільної власності. По-перше, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. По-друге, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19. Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (ст. 70 Сімейного кодексу України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (ст. 71 Сімейного кодексу України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі (постанову Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18. Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок – один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (постанова Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18. Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою – у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц. Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка, які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (постанова Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17. Також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц зазначено, що позивач заявив вимогу про визнання квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 спільним сумісним майном. Суди попередніх інстанцій цю вимогу задовольнили. Велика Палата Верховного Суду вважає такий висновок судів помилковим, оскільки обраний спосіб захисту є неефективним. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 та інших. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Зважаючи на те, що станом на сьогодні площа зазначеної вище квартири становить 50.6 кв. м, різниця між фактичною площею та площею на момент набуття права власності відповідачем становить 18 кв. м, які є спільною сумісною власністю подружжя, відповідно, її частка в праві спільної власності на цю квартиру становить 18/100. 
Ухвалою від 12 грудня 2025 року було відкрито провадження у справі та визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. 
14 січня 2026 року представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Турчин Н.Ю. подала відзив на позовну заяву, в якому зазначено таке. 
Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу. Відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу між ним та позивачкою, який був укладений 26 січня 2016 року. Вважає, що подальше збереження шлюбу за умов фактичного припинення сімейних відносин є недоцільним, а тому позовну вимогу про розірвання шлюбу слід задовольнити. 
Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів. Позивач у позовній заяві просить стягнути з відповідача аліментів на утримання двох дітей у розмірі половини заробітку (доходу) щомісяця, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. Відповідач частково не погоджується з такими позовними вимогами, однак вважає наведені в позовній заяві аргументи безпідставними та необґрунтованими. Відповідно до ч. 5 ст. 183 Сімейного кодексу України той із батьків, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі: на одну дитину – однієї чверті, на двох дітей – однієї третини, на трьох і більше дітей – половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Визначаючи розмір коштів, що стягуються як аліменти, суд має прагнути не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. У позовній заяві позивач зазначає, що відповідач є працевлаштованим в ТОВ «МЕТАЛВОРКШОП», де отримує офіційний дохід. Проте, ці твердження не відповідають дійсності, що підтверджується копією наказу № 53/К від 31.03.2025 про звільнення ОСОБА_3 з ТОВ «МЕТАЛВОРКШОП». Також позивачка у позовній заяві не надала достовірних та належних доказів, які б підтверджували необхідність стягнення з відповідача аліментів у заявленому нею значному розмірі. Відповідач вважає надмірними та заперечує проти вимог щодо стягнення аліментів у розмірі половини його заробітку (доходу) на кожну дитину, що фактично дорівнює стягненню 100% його заробітку (доходу). Водночас, відповідач не відмовляється від свого батьківського обов`язку щодо утримання дітей та не заперечує щодо стягнення з нього аліментів у розмірі однієї третини заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів. Враховуючи вищенаведене, відповідач частково визнає позовні вимоги та погоджується на стягнення з нього аліментів у розмірі передбаченому ч. 5 ст. 180 Сімейного кодексу України, а саме однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. 
Щодо вимог про поділ майна. Позивач вказує, що квартира АДРЕСА_3 , придбана відповідачем 03.08.2015 року, напередодні реєстрації шлюбу із нею. На момент покупки площа квартири становила 32,6 кв. м, а за період перебування сторін у шлюбі площу було збільшено до 50,6 кв. м, в зв`язку з чим позивачка вважає, що різниця між первинною та фактичною площею квартири складає 18 кв. м та є спільною сумісної власності подружжя, а тому просить визнати за нею право власності на 18/100 частки квартири. Відповідач не заперечує факту збільшення площі квартири, проте не погоджується з вимогою позивача про визнання за нею права власності на 18/100 частки квартири та вважає наведені в позовній заяві аргументи безпідставними та необґрунтованими. Так, відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 серпня 2015 року, ОСОБА_3 набув право власності на дану квартиру шляхом укладення Договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом 03 серпня 2015 року, тобто до реєстрації шлюбу із позивачкою. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав від 26 липня 2024 року та Технічного паспорта, виготовленого 15 липня 2024 року, внаслідок реконструкції (прибудови) двох допоміжних приміщень загальною площею 18 кв. м загальна площа квартири збільшилася з 32,6 кв. м до 50,6 кв. м (житлова площа залишилась без змін і становить 17,6 кв. м). У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя – особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя та спільна сумісна власність подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу. Таким чином, на момент виникнення права власності на зазначену квартиру у відповідача, сторони ще не перебували у зареєстрованому шлюбі, тому об`єкт нерухомості на момент реєстрації шлюбу був особистою приватною власністю відповідача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц зазначила, що втручання у право власності може бути визнано обґрунтованим та здійсненим із дотриманням балансу інтересів подружжя у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя, чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя – не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 759/14906/18 зазначено, що залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч ст. 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації. Якщо за позовом одного із подружжя суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у неподільному майні, таке судове рішення не буде ефективним для захисту відповідних прав та інтересів. Квартира АДРЕСА_3 є єдиним цілісним об`єктом нерухомого майна. Добудова площею 18 кв. м, яка складається з двох допоміжних приміщень, є невід`ємною частиною цього об`єкта, конструктивно пов`язана з основною будівлею, не має окремого технічного виходу, не може існувати самостійно та відповідно не є окремим об`єктом нерухомого майна, який може підлягати поділу. У зв`язку з цим вимога позивачки фактично виокремити з особистої приватної власності відповідача умовні 18/100 частки квартири не є належним та ефективним способом захисту прав та інтересів і не здатна вирішити спір між сторонами, оскільки така частка, що еквівалентна приблизно 9 кв. м від загальної площі, не зможе бути повноцінно використана позивачкою як самостійний об`єкт володіння, користування чи розпорядження. Отже, дана позовна вимога є необґрунтованою, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Також 14 січня 2026 року представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Турчин Н.Ю. подала клопотання, в якому просила проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 
04 березня 2026 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат Калиновський В.В. подав заява, у якій він просив відмовити у задоволені клопотання представника відповідача про розгляд даної справи у порядку загального позовного провадження.
Ухвалою від 04 березня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про перехід до розгляду справи в порядку загального позовного провадження.
В судовому засіданні 06 травня 2026 року представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Турчин Н.Ю. позовні вимоги ОСОБА_2 визнала частково, а саме вказала, що відповідач: відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу між ним та позивачкою; частково визнає позовні вимоги та погоджується на стягнення з нього аліментів у розмірі передбаченому ч. 5 ст. 180 Сімейного кодексу України, а саме однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину; повністю заперечує вимогу про визнання за позивачкою права власності на 18/100 частки у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Додатково зазначила, що відповідач пропонував позивачці грошову компенсацію 18/100 частки спірної квартири в розмірі 286 314,27 грн, згідно з доданою до позовної заяви Довідкою про оціночну вартість даної квартири, однак вона відмовилась. 
Сторони та представник позивача в судове засідання, призначене на 06 травня 2026 року, не прибули, хоч були повідомлені належним чином про дату, час і місце судового засідання. 
06 травня 2026 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат Калиновський В.В. подав клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності його довірительки, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. 
Також 06 травня 2026 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат Калиновський В.В. подав додаткові письмові пояснення, в яких навів інформацію, надану позивачкою щодо витрат, які вона самостійно несе щомісячно з метою забезпечення належних побутових умов для проживання дітей, а саме щомісячні витрати складаються із: витрат на няню – 7000,00 грн, у випадку сезонних захворювань здійснюється доплата 1000,00 – 2000,00 грн; харчування в школі та кишенькові кошти для ОСОБА_4 – 80,00 грн на один навчальний день; витрати на фонд шкільного класу – орієнтовно 200,00 – 500,00 грн щомісяця; дитячий садочок для ОСОБА_5 – орієнтовно 800,00 – 1000,00 грн; фонд групи дитячого садка – 300,00 грн на місяць; харчування та одяг для дітей – 25000 грн; гуртки, театри – 1000,00 – 1 500,00 грн на дитину. Разом понад 36000,00 грн на місяць. Станом на зараз позивачка працевлаштована, проте усі її доходи витрачаються з метою забезпечення належних побутових умов для дітей.
Зважаючи на викладене вище, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання, а саме позивача, представника позивача і відповідача. 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 244 Цивільного процесуального кодексу України суд відклав ухвалення та проголошення рішення на 11 травня 2026 року. 
Заслухавши представника відповідача, оцінивши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, зважаючи на таке. 
Щодо позовної вимоги про розірвання шлюбу суд зазначає таке. 
Суд встановив, що 26 січня 2016 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_1 від 26 січня 2016 року, актовий запис № 35. 
ОСОБА_3 і ОСОБА_2 є батьками двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 16 жовтня 2019 року, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які на даний час є неповнолітніми. 
Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.
З пояснень, наведених позивачем у позовній заяві, які відповідач не заперечив та підтвердив у відзиві, а також його представник вказала в судовому засіданні, встановлено, що сторони не ведуть спільного господарства, не проживають разом, шлюб існує лише формально, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам. 
Зазначені обставини, які описано вище, на думку суду, є належною і достатньою підставою для задоволення позовних вимог в цій частині та розірвання шлюбу між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 . 
Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів суд зазначає таке.
Як зазначено вище, ОСОБА_3 і ОСОБА_2 є батьками двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 16 жовтня 2019 року, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 08 серпня 2022 року. 
З серпня 2025 року сторони у справі проживають окремо, діти проживають з мамою ОСОБА_2 , чого відповідач не заперечує. 
Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. 
Як описано вище, відповідач ОСОБА_3 не заперечує свого обов`язку матеріально утримувати дітей, однак не погоджується з розміром аліментів, які просить стягувати позивач, вважаючи його завищеним і необґрунтованим. 
Згідно із ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. 
За домовленістю між батьками дитини той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утримання в грошовій і (або) натуральній формі. 
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина.
Згідно із ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. 
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
Крім того, слід зазначити, що ч. 5 ст. 183 Сімейного кодексу України, на яку посилається відповідач, передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі, зокрема, на двох дітей – третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. 
Також згідно з п. 4 ч. 1 ст. 161 Цивільного процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі, зокрема, на двох дітей – третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб. 
Отже, дана фіксована частка доходу платника аліментів (третини заробітку на двох дітей) стосується випадків подання заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів, тобто стягнення аліментів фактично в безспірному порядку. 
Також суд зазначає, що наведеними чи будь-якими іншими нормами Сімейного кодексу України та Цивільного процесуального кодексу України не встановлено, що даний розмір аліментів є фіксованим чи максимальним або що суд не може присудити аліменти в більшому розмірі. 
А при визначенні конкретного розміру аліментів на кожну дитину враховується ряд обставин та факторів, які визначені, зокрема, ст. 182 Сімейного кодексу України (стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей чи утриманців, наявність, майна та майнових прав тощо). 
При цьому, для визначення розміру аліментів, який батьки (один з батьків) повинен сплачувати на утримання конкретної дитини (дітей) слід встановити матеріальних стан, зокрема, доходи, платника аліментів, якщо він не погоджується сплачувати аліменти в розмірі, в якому просить позивач, і саме на нього покладається обов`язок доводити ці обставини, зокрема, неможливість сплачувати аліменти в такому розмірі. 
Однак відповідач взагалі не надав суду жодних доказів щодо його матеріального стану (доходів), а також щодо інших обставин, які мають значення для визначення судом розміру аліментів. 
Водночас суд наголошує, що відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. 
Тобто пріоритетним є саме гармонійний розвиток дітей, який загалом неможливо забезпечити лише мінімальним набором продуктів харчування, непродовольчих товарів та послуг, а потребує значних зусиль і матеріальних витрат, зважаючи, в тому числі, і на постійне та суттєве подорожчання вартості практично всіх товарів і послуг, що є загальновідомим фактом. 
Також суд бере до уваги, що сторони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства з серпня 2025 року, з того часу позивач проживає з дітьми окремо, в іншому житлі, ніж під час спільного проживання з відповідачем, тому, враховуючи суттєві побутові та загалом життєві зміни, які відбулись у дітей сторін, на думку суду, на даному етапі розмір аліментів, який просить стягувати позивач (половина доходу відповідача), є доцільним та обґрунтованим. 
При цьому, суд також звертає увагу, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, а ст. 192 Сімейного кодексу України передбачає можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із сторін та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 
Враховуючи наведене вище, зокрема, що відповідач як батько має безумовний обов`язок матеріально утримувати своїх малолітніх дітей, проживає окремо від них, є особою працездатного віку, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в цій частині слід задовольнити та слід стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі половини заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду та до досягнення дітьми повноліття. 
Також згідно із п. 1 ч.1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. 
Враховуючи імперативну вимогу наведеної норми, суд дійшов висновку, що рішення в частині стягнення із ОСОБА_3 аліментів у межах суми платежу за один місяць необхідно допустити до негайного виконання. 
Щодо позовної вимоги про поділ майна подружжя суд зазначає таке. 
Як встановив суд, відповідач у справі, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 серпня 2015 року індексний № 41650350 та Витягом з Державного реєстру речових прав від 26 липня 2024 року індексний № 388528224 
Із даних витягів також встановлено, що дана квартира була придбана відповідачем на за договором купівлі-продажу від 03 серпня 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Манировською О.В., реєстровий № 3127. 
Отже, дана квартира була придбана ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 . 
При цьому, із зазначених витягів та з Технічного паспорта встановлено, на момент придбання відповідачем загальна площа квартири становила 32,6 кв. м, а на даний час становить 50,6 кв. м внаслідок реконструкції (прибудови) двох допоміжних приміщень загальною площею 18 кв. м (житлова площа 17,6 кв. м не змінилася). 
Сторони не заперечують, що дану прибудову було здійснено в період їх перебування у шлюбі та спільного проживання. 
В позовній заяві ОСОБА_2 посилається на норми ст. ст. 60, 70, 71 Сімейного кодексу України, якими визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (ст. 60), що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70), підстави відступити від засади рівності часток подружжя (ст. 70). 
При цьому, як описано вище, позивач зазначає, що оскільки станом на сьогодні площа зазначеної вище квартири становить 50.6 кв. м, то різниця між фактичною площею та площею на момент набуття права власності відповідачем становить 18 кв. м, які, на її думку, є спільною сумісною власністю подружжя, відповідно, її частка в праві спільної власності на цю квартиру становить 18/100. 
Однак суд вважає дані твердження позивача помилковими зважаючи на таке. 
Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Відповідно до ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 
Як вказано у постанові Верховного суду від 05 лютого 2020 року в справі № 754/2060/17, право спільної сумісної власності подружжя відповідно до ч. 1 ст. 62 Сімейного кодексу України може виникнути на майно, що належало дружині, чоловікові, а не на окремі його поліпшення. 
Отже, зазначена добудова площею 18 кв. м до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є відповідач у справі ОСОБА_3 , не є самостійним об`єктом нерухомого майна, поділ якого може бути здійснений як спільного майна подружжя згідно з нормами ст. ст. 60, 70 Сімейного кодексу України, а є складовою частиною даної квартири та окремому поділу не підлягає. 
При цьому, суд також враховує, що із системного аналізу норм ст. ст. 57, 60, 63, 66-68, 70 Сімейного кодексу України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. 
Ці вимоги застосовуються і у разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилась у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, не власник, має право на частину збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу. 
Аналогічні висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц. 
Отже, згідно з наведеною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, якщо в результаті вкладення в об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу, особиста приватна власність одного з подружжя (у спірному випадку – квартира відповідача ОСОБА_4 ) зазнала перетворень і збільшилась у вартості, однак таке збільшення не було істотним, інший з подружжя, не власник (у спірному випадку – позивачка ОСОБА_2 ) відповідно до норм ст. ст. 57, 60, 63, 66-68, 70 Сімейного кодексу України має право на частину збільшення вартості такого майна.
Тобто позивач, на думку суду, в даному випадку має право на отримання частини саме збільшення вартості спірного майна, тобто отримання грошової компенсації збільшення вартості квартири відповідача внаслідок здійснення сторонами за час перебування у шлюбі зазначеної до квартири площею 18 кв. м, а не право набуття у власність частини цієї добудови. 
Відповідно, наведена в позовній заяві судова практика Верховного Суду не є релевантною та не може бути застосована до спірних правовідносин. 
Тому з наведених підстав дана позовна вимога ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, оскільки позивачка обрала неправильний спосіб захисту свого права. 
А обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. 
Такі висновки щодо застосування норм права висловлені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19. 
При цьому, в позовній заяві ОСОБА_2 також зазначає, що з моменту покупки ОСОБА_8 даної квартир вони спільно проживали у ній та після реєстрації шлюбу разом займались ремонтом, разом працювали за кордоном та вкладали накопичені кошти в квартиру, аби створити необхідні умови для проживання сім`ї і результаті спільної праці площу квартири було збільшено шляхом добудови додаткових кімнат загальною площею 18 кв. м.
Щодо даних доводів позивача суд зазначає таке. 
Майнові відносини, які складаються між подружжям, врегульовано нормами Сімейного кодексу України. 
Відповідно до ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. 
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя – особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. 
Згідно з ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. 
У ст. 58 Сімейного кодексу України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя. 
І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (ч. 1 ст. 59 Сімейного кодексу України). 
Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. 
Так. майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України). 
З цього можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу. 
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожному гарантується право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. 
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) в статті 1 Першого протоколу об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. 
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. 
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. 
Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом. 
У ст. 62 Сімейного кодексу України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено, а саме у цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. 
Тому у самій ст. 62 Сімейного кодексу України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя. 
Зі змісту ст. 62 Сімейного кодексу України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. 
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. 
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. 
Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. 
Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. 
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. 
За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. 
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. 
У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя (не власника), однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. 
Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. 
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. 
Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у ст. 62 Сімейного кодексу України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. 
Отже, саме на позивачку покладався обов`язок доведення існування підстав, передбачених ч. 1 ст. 62 Сімейного кодексу України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача. 
Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц. 
На думку суду, вважаючи зазначену вище добудову площею 18 кв. м до квартири, власником якої є відповідач, як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала б довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти та/чи власна трудова діяльність. 
Однак позивачка не надала жодних доказів на підтвердження того, що її внесок у переобладнання спірної квартири (добудова) у розумінні ч. 1 ст. 62 Сімейного кодексу України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивачки у шлюбі з відповідачем на момент здійснення реконструкції спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя. 
Суд зазначає, що у спірному випадку позивач ОСОБА_2 лише посилається на те, що добудову до квартири загальною площею 18 кв. м було здійснено в період, коли вони з відповідачем перебували у шлюбі та спільно проживали у цій квартирі, разом займались ремонтом, вкладали спільні накопичені кошти. 
Даних доводів відповідач не спростував і не заперечив. 
Аналіз положень ст. ст. 57 та 62 Сімейного кодексу України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. 
Для застосування правил, передбачених ст. 62 Сімейного кодексу України, збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. 
Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. 
Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. 
При цьому, істотність збільшення вартості майна одного із подружжя передбачає, що доля первинної власності стає незначною, співмірно малою за остаточною ціною. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат у майно, тобто вирішальне значення мають шляхи та способи збільшення такої вартості, яка має бути доведена тим з подружжя, хто претендує на таке майно. 
Тобто застосування вказаних норм не виключає можливості визнання права спільної сумісної власності на об`єкт права особистої приватної власності одного з подружжя з подальшим визначенням часток при поділі такої власності лише з урахуванням особистих і спільних майнових та трудових затрат кожного з подружжя. 
Також слід також зазначити, що такі обставини можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста, однак із клопотанням про призначення експертизи та/чи залучення спеціаліста (спеціалістів) у справі для підтвердження своїх позовних вимог позивач до суду не зверталася. 
При цьому, суд наголошує, що відповідно до норм ст. ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
А відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечення. 
Однак всупереч наведеним вимогам процесуального закону позивач ОСОБА_2 не надала жодних доказів щодо вартості квартири за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є відповідач ОСОБА_3 , до і після здійснення зазначеної вище добудови до неї з метою встановлення істотності збільшення вартості майна, розміру фактичного внеску кожної зі сторін у здійснення цієї добудови тощо. 
Підсумовуючи наведене вище, суд зазначає, що оскільки поліпшення (добудова до квартири) не створило нового самостійного об`єкта нерухомості, неможливо виділити добудовану частину як окрему річ, позивачкою не доведено істотності збільшення вартості квартири після добудови, то поділ між сторонами цієї добудови як частини квартири на підставі ст. ст. 60, 61 Сімейного кодексу України є неможливим, як і визначення правового режиму майна за ст. 62 Сімейного кодексу України, а тому, на думку суду, належним способом захисту прав ОСОБА_2 у спірних правовідносинах є вимога про компенсацію частини вартості поліпшень (добудови), в зв`язку з чим у задоволенні даної позовної вимог слід відмовити. 
Щодо судового збору суд зазначає таке. 
Згідно з ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
За позовну вимогу ОСОБА_2 сплатила судовий збір в розмірі 1211,20 грн. 
Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому статтею 4 Закону України «Про судовий збір». 
Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнав (вказав у відзиві), тому відповідно до ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України 50% судового збору, сплаченого позивачем, що становить 605,60 грн, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету, а 50% слід стягнути з відповідача на користь позивача. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі – у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.
А відповідно до ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Таким чином, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання даного позову і її позовні вимоги задоволено в повному обсязі, суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути в доход держави судовий збір, який підлягав сплаті за подання цього позову, а саме в розмірі 1211,20 грн.
За позовну вимогу про поділ майна ОСОБА_2 сплатила судовий збір в розмірі 2863,14 грн. 
Однак оскільки суд відмовив у задоволенні цієї вимоги, сплачений судовий збір відшкодування з відповідача не підлягає. 
Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 142, 258, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, 

вирішив: 

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстровано 26 січня 2016 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис за № 35. 
Стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі половини заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду 09 грудня 2025 року та до досягнення дітьми повноліття. 
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок судового збору. 
Повернути ОСОБА_2 з державного бюджету 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок сплаченого судового збору. 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок судових витрат із сплати судового збору. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.
Повне судове рішення складено 11 травня 2026 року.
Повне найменування сторін:
позивач – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєчтрована за адресою: АДРЕСА_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; 
відповідач – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . 

Суддя Д.Б. Поворозник