ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року	Львів	Справа № 300/164/25 пров. № А/857/24779/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді Кузьмича С. М.,
суддів Курильця А.Р., Мікули О.І., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року (ухвалене головуючим – суддею Главач І.А. у м. Івано-Франківськ) у справі № 300/164/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив: 
визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 22.07.2024 № 0900-0216-8/40645 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;
зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській області зарахувати до страхового стажу роботи ОСОБА_1 періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 04.07.1986 року з 01.07.1986 по 05.09.1990 р. (4 роки 2 місяці 4 дні) та період ведення підприємницької діяльності з 23.04.1997 по 31.12.2003 р. (6 років 7 місяців 7 днів) разом 10 років 9 місяців 11 днів та призначити пенсію за віком з 07.07.2024 р.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 09.07.2024 року звернувся до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком. Однак, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області, за наслідками розгляду заяви, поданої позивачем, прийнято рішення від 22.07.2024 № 0900-0216-8/40645, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку із відсутністю страхового стажу необхідної тривалості. До страхового стажу не зарахований період роботи з 01.07.1986 по 05.09.1990 р. оскільки відсутні зазначення підстави при звільненні з роботи, а в уточнюючій довідці за даний період по батькові позивача не співпадає з паспортними даними. Також не зараховано період ведення підприємницької діяльності з 23.04.1997 по 31.12.2003 з невідомих позивачу причин.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.05.2025 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 22.07.2024 № 092750011024 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком, передбаченої статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за віком, період роботи з 01.07.1986 по 05.09.1990 р. та період ведення підприємницької діяльності з 24.03.1997 по 31.12.2003 р. та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком від 09.07.2024 відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з врахуванням висновків суду, вказаних у мотивувальній частині рішення суду. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що підстав для не зарахування спірного періоду роботи позивача з 01.07.1986 по 05.09.1990 р., та періоду ведення підприємницької діяльності з 23.04.1997 по 31.12.2003 р., для обрахунку стажу при призначенні пенсії позивачу відсутні, а надані підтверджуючі документи не викликають сумнівів щодо їх належності позивачу
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач. У апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. 
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою від 09.07.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
За принципом екстериторіальності пенсійним органом, який розглядав заяву позивача, визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області.
Рішенням ГУ ПФУ в Харківській області № 092750011024 від 17.07.2024 позивачу відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. Страховий стаж позивача згідно означеного рішення становить 23 роки 07 місяців 25 днів. До страхового стажу не зараховано період роботи з 01.07.1986 по 05.09.1990, а також період ведення підприємницької діяльності з 23.04.1997 по 31.12.2003.
Як підставу для незарахування періоду роботи з 01.07.1986 по 05.09.1990, визначено відсутність зазначення підстави при звільненні з роботи, а в уточнюючій довідці за даний період роботи по батькові позивача не співпадає з паспортними даними, оскільки в довідці зазначено по батькові " ОСОБА_2 ", а в паспортних даних позивача вказано " ОСОБА_3 ". З огляду на це, позивач звернувся до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з заявою про встановлення належності поданих до заяви про призначення пенсії за віком документів ОСОБА_1 . Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 01.11.2024 встановлено факт належності ОСОБА_1 документів, які видані на ім`я ОСОБА_1 , а саме:
- наказу від 01 липня 1986 року № 85-К про прийняття на роботу на посаду інженера-електрика відділу техобслуговування електронно-обчислювальних машин Статистичного управління Івано-Франківської області і об`єднання Івано-Франківськоблмашінформ Івано-Франківської області;
- наказу від 05.09.1990 р. № 82-К про звільнення з посади в зв`язку з переводом на роботу в Інформаційно-обчислювальний центр управління Львівської залізної дороги за згодою між керівниками п.5 ст. 36 КЗпП УРСР;
- архівної довідки про підтвердження стажу роботи № НАСА-18/Р-61 від 26 січня 2024 року, виданої регіональною філією “Львівська залізниця”;
- довідки про заробітну плату для обчислення пенсії № НАСА-18/Р-62 від 26 січня 2024 року;
- довідки про заробітну плату для обчислення пенсії № 09-09-35/6-24 від 12.02.2024;
- уточнюючої довідки № 10/12р-3-24/3-24 від 12 лютого 2024 року, виданої Головним управлінням статистики в Івано-Франківській області.
Рішення суду набрало законної сили 03.12.2024 року.
Бажаючи поновити порушене право, з метою зобов`язання зарахування вказаного періоду роботи та періоду ведення підприємницької діяльності до страхового стажу та призначення пенсії, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-XII) та Законом №1058-ІV.
Умови призначення пенсії за віком врегульовані статтею 26 Закону №1058-IV.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України " Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:
з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року – не менше 25 років;
з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року – не менше 26 років;
з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року – не менше 27 років;
з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року – не менше 28 років;
з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року – не менше 29 років;
з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року – не менше 30 років;
з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року – не менше 31 року;
з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року – не менше 32 років;
з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року – не менше 33 років;
з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року – не менше 34 років;
починаючи з 1 січня 2028 року – не менше 35 років.
Статтею 24 Закону №1058-IV передбачено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), а саме, у статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до статті 48 Кодекс законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
За змістом статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-ХІІ) основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі Порядок №637).
Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. У разі відсутності в трудовій книжці записів про роботу, такий стаж встановлюється на підставі інших документів, уточнюючих довідок, відомостей та інших документів, які містять відомості про періоди роботи.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що на момент заповнення Трудової книжки позивача, діяла «Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях», затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162 (далі Інструкція №162).
У подальшому діяла Інструкція №58.
За правилами пунктів 2.2, 2.3 Інструкції №162 було передбачено, що заповнення трудової книжки вперше виробляється адміністрацією підприємства у присутності працівника пізніше тижневого терміну від часу прийому працювати.
У трудову книжку вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження та заохочення: нагородження орденами та медалями, присвоєння почесних звань; заохочення за успіхи у роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження та заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку та статутами про дисципліну; інші заохочення відповідно до чинного законодавства; відомості про відкриття, на які видано дипломи, про використані винаходи та раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я, по батькові (повністю, без скорочень чи заміни імені і по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорта чи свідоцтва про народження (пункт 2.10 глави 2 Інструкції № 162).
Після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка (пункт 2.11 глави 2 Інструкції № 162).
В постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Окрім того, Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
З матеріалів справи, видно, що відповідачем для обчислення пенсії не враховано в страховий стаж роботи позивача період роботи з 01.07.1986 по 05.09.1990.
Колегією суддів встановлено, що вказані періоди роботи позивача підтверджуються записами № 1-4 на сторінках 3-7 трудової книжки серії НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_1 .
Позивачем суду надано також наступні документи на ім`я ОСОБА_1 :
- наказ від 05.09.1990 р. № 82-К про звільнення з посади в зв`язку з переводом на роботу в Інформаційно-обчислювальний центр управління Львівської залізної дороги за згодою між керівниками п. 5 ст. 36 КЗпП УРСР;
- архівну довідку про підтвердження стажу роботи № НАСА-18/Р-61 від 26 січня 2024 року, виданої регіональною філією “Львівська залізниця”;
- довідку про заробітну плату для обчислення пенсії № НАСА-18/Р-62 від 26 січня 2024 року;
- довідку про заробітну плату для обчислення пенсії № 09-09-35/6-24 від 12.02.2024 (а.с. 23);
- уточнюючу довідку № 10/12р-3-24/3-24 від 12 лютого 2024 року, видану Головним управлінням статистики в Івано-Франківській області.
Відповідачем як підставу для відмови у зарахуванні даного періоду до стажу працівника вказано відсутність зазначення підстави при звільненні з роботи, а в уточнюючій довідці за даний період роботи по батькові позивача не співпадає з паспортними даними, оскільки в довідці зазначено по батькові " ОСОБА_2 ", а в паспортних даних позивача вказано " ОСОБА_3 ".
З метою встановлення належності вказаних документів позивачу, останній звернувся до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області із заявою про встановлення факту належності вищевказаних документів, виданих на ім`я ОСОБА_1 – ОСОБА_1 . Рішенням суду даний факт встановлено. Рішення набрало законної сили 03.12.2024 року. 
Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відтак, оскільки рішення суду про встановлення факту належності документів набрало законної сили, факт належності даних документів слід вважати преюдиційним, та таким, що додатковому дослідженню не підлягає. Даний висновок відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 06.09.2022 у справі № 640/10625/21, відповідно до якого: "Факти, установлені в прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиційний характер. Преюдиційність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиційність у процесуальному праві виражена як обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набутим законної сили судовим рішенням або вироком у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових фактів щодо одного й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів".
Вказані відповідачем недоліки Трудової книжки не можуть бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист з огляду на те, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у її трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем. Позивач жодним чином не впливала на дотримання роботодавцем порядку заповнення трудової книжки та не може нести негативні наслідки за окремі її недоліки.
Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки.
До того ж, підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
В той же час, позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи, та ці записи є належними та допустимим доказами для підтвердження його трудового стажу у спірні періоди.
Щодо наявності підстав у пенсійного органу щодо незарахування до страхового стажу періоду ведення підприємницької діяльності колегія суддів зазначає наступне.
Позивач з 23.04.1997 року здійснював підприємницьку діяльність на підставі свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності – фізичної особи № 132 від 23.04.1997 року та свідоцтва серії В02 № 254985 від 26.04.2007, виданими Тисменицькою районною державною адміністрацією.
20.12.2024 позивачем було подано заяву до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, яку було зареєстровано за вхідним номером № 58477/6 щодо повідомлення позивачу наявності заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Головне управління ДПС в Івано-Франківській області повідомило позивача листом № 202/6/09-19-13-08-06 від 07.01.2025 року про відсутність заборгованості зі сплати даного внеску.
Згідно з листом Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 25.03.2024 за № 3211/6/09-19-24-13-06 ОСОБА_1 перебував на обліку в Тисменицькій ДПІ ГУ ДПС в Івано-Франківській області як фізична особа-підприємець з 23.04.1997 по 31.12.2003. Відповідно до інформаційних баз даних, наявних в Головного управління ДПС в Івано-Франківській області ФОП ОСОБА_1 в період з 23.04.1997 по 31.12.2003 здійснював діяльність на таких системах оподаткування:
- з 23.04.1997 по 31.12.1997 – загальна система оподаткування, сума чистого доходу – 1435,00 грн (податкові декларації про доходи, одержані з 1 січня по 31 грудня 1997 року № 15 від 05.01.1998);
- з 01.01.1998 по 31.12.1998 – загальна система оподаткування, сума чистого доходу – 749,00 грн (податкові декларації про доходи, одержані з 1 січня по 31 грудня 1998 року № 197 від 11.01.1999);
- з 01.01.1999 по 31.12.1999 – спрощена система оподаткування (єдиний податок, ставка податку 150,00 грн в квартал);
- з 01.01.2000 по 31.12.2000 – спрощена система оподаткування (єдиний податок, ставка податку 150,00 грн в квартал);
- з 01.01.2001 по 31.12.2001 – спрощена система оподаткування (єдиний податок, ставка податку 150,00 грн в квартал);
- з 01.01.2002 по 31.12.2002 – спрощена система оподаткування (єдиний податок, ставка податку 150,00 грн в квартал);
- з 01.01.2003 по 31.12.2003 – спрощена система оподаткування (єдиний податок, ставка податку 150,00 грн в квартал)
Також суду надано свідоцтва на ім`я позивача про сплату єдиного податку, зокрема:
- свідоцтво про сплату єдиного податку суб`єктом малого підприємництва – фізичною особою № 000009 від 12.01.1999 р.;
- свідоцтво про сплату єдиного податку суб`єктом малого підприємництва – фізичною особою серія АА № 051952 від 05.01.2000 р;
- свідоцтво про сплату єдиного податку № 086242 від 03.01.2001 р.;
- свідоцтво про сплату єдиного податку № 086777 від 04.01.2002 р.;
- свідоцтво про сплату єдиного податку серії А № 349192 від 03.01.2003 р.
Факт сплати позивачем сум єдиного податку за період з 23.04.1997 по 31.12.1998 підтверджується наступними квитанціями:
- квитанція серія ЯТ № 139397 від 31.07.1997 про сплату на користь Пенсійного фонду 189,09 грн;
- квитанція серія ЯЮ № 648008 від 31.10.1997 про сплату на користь Пенсійного фонду 165,00 грн;
- квитанція серія АЮ № 649863 від 05.01.1998 про сплату на користь Пенсійного фонду 171,20 грн;
- квитанція серія ЯШ № 144070 від 09.04.1998 про сплату на користь Пенсійного фонду 73,23 грн;
- квитанція серія ЯШ № 144255 від 07.07.1998 про сплату на користь Пенсійного фонду 25,00 грн;
- прибутковий касовий ордер № 3 від 06.10.1998 про сплату на користь Пенсійного фонду 46,35 грн;
- прибутковий касовий ордер № 382 від 12.01.1999 про сплату на користь Пенсійного фонду 98,00 грн;
Відповідно до частини 4 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Підпунктом 1 пункту 3-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди: ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності; з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).
Отже, після 01.07.2000 необхідною передумовою для зарахування фізичній особі-підприємцю страхового стажу є підтвердження сплати страхових внесків за відповідний період.
Також, згідно з Порядком "Про подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"" № 22-1 від 25.11.2005 (надалі, також – Порядок № 22-1), для підтвердження страхового стажу до 01.01.2004 подаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, а за період роботи починаючи з 01.01.2004 – за даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до пункту 2.1 Порядку № 22-1, період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності (крім осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування), з 01.07.2000 підтверджується довідкою з бази даних Реєстру застрахованих осіб (форма ОК-5). Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01.01.2004 підтверджується спеціальним торговим патентом або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01.01.2004 – довідкою з бази даних реєстру застрахованих осіб. Для визначення права на призначення пенсії за віком згідно зі статтею 26 Закону за період ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку з 01.01.1998 по 30.06.2000 включно надається довідка про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності.
Згідно з Порядком № 637, періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності зараховуються до стажу роботи за умови підтвердження документами про сплату страхових внесків (платіжними дорученнями, квитанціями установ банків, документами, що підтверджують поштовий переказ, інформацією Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків (за наявності), а періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, фіксованого податку, спеціального торгового патенту підтверджуються свідоцтвом про сплату єдиного податку; спеціальним торговим патентом; документами про сплату єдиного податку, фіксованого податку, придбання спеціального торгового патенту (за наявності платіжних доручень, квитанцій установ банків, документів, що підтверджують поштовий переказ).
Вище наведена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26.03.2020 у справі № 414/1864/16-а.
Відтак, обов`язковою умовою для зарахування до страхового стажу періоду здійснення особою підприємницької діяльності є сам лише факт сплати за такий період внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (єдиного соціального внеску) незалежно від їх розміру.
Як видно з матеріалів справи, позивач здійснював підприємницьку діяльність у спірний період – з 23.04.1997 по 31.12.2003 року. Позивачем у вказаний період сплачувалися необхідні податкові платежі, що підтверджується як з боку позивача – квитанціями, прибутковими касовими ордерами і свідоцтвами про сплату єдиного податку, так і з боку відповідача – листом Головного управління ДПС в Івано-Франківській області № 3211/6/09-19-24-13-06 від 25.03.2024.
Відтак, колегією суддів з`ясовано, що спірний період ведення підприємницької діяльності підтверджено достатніми письмовими доказами, достовірність яких не заперечується відповідачем, однак підставою для відмови у зарахуванні зазначеного періоду ведення підприємницької діяльності є відсутність відомостей про сплату страхових внесків, оскільки у листі Головного управління ДПС в Івано-Франківській області № 3211/6/09-19-24-13-06 від 25.03.2024 відсутня інформація про сплачені страхові внески. Також дана інформація відсутня і у системі персоніфікованого обліку застрахованих осіб.
З цього приводу колегія суддів зазначає таке.
Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону № 1058-IV, персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування.
Відповідно до абз. 4 ч. 5 ст. 21 цього Закону, персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.
Статтею 1 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” № 2464-VI, передбачено, що Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування це організаційно-технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону, Пенсійний фонд України – орган, уповноважений відповідно до цього Закону вести реєстр застрахованих осіб Державного реєстру та виконувати інші функції, передбачені законом.
Відповідно до ст. 19 Закону № 2464-VI визначено, що Реєстр страхувальників це автоматизований банк відомостей, створений для ведення обліку платників єдиного внеску страхувальників. Реєстр страхувальників формує та веде центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, користувачами цього реєстру є Пенсійний фонд, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, та Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.
Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону № 2464-VI, Реєстр застрахованих осіб – автоматизований банк відомостей, створений для ведення єдиного обліку фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до закону. Реєстр застрахованих осіб складається з електронних облікових карток застрахованих осіб, до яких включаються відомості про застрахованих осіб, інформація про набуття прав на одержання страхових виплат за всіма видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та інформація про виплати за всіма видами загальнообов`язкового державного соціального страхування і соціальними та іншими виплатами, передбаченими законодавством, та електронного реєстру листків непрацездатності, порядок організації ведення та надання інформації з якого встановлюється Кабінетом Міністрів України. Реєстр застрахованих осіб формує та веде Пенсійний фонд, користувачами цього реєстру є податкові органи, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, та Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.
З урахуванням приписів ст. 19 та ст. 20 Закону № 2464-VI позивач не є відповідальним за формування Реєстру застрахованих осіб.
Відповідно до підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, Управління має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб-підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.
Таким чином, пенсійний орган має право, зокрема, у разі виникнення певних сумнівів щодо достовірності поданих документів, чи відсутності окремих документів, зокрема, для підтвердження факту ведення підприємницької діяльності чи сплати заявником за такий період ведення підприємницької діяльності відповідних страхових внесків, звертатися із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання певної інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, що містять необхідні для прийняття рішення відомості.
В той же час, відповідачем не подано жодного доказу про вжиття певних заходів з метою отримання інформації щодо підтвердження чи спростування факту сплати позивачем за період ведення підприємницької діяльності з 23.04.1997 по 31.12.2003 страхових внесків.
Натомість, крім поданих квитанцій та свідоцтв, як зазначалося вище, позивач звернувся до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області із запитом про надання інформації про наявність у нього податкового боргу зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Головне управління ДПС в Івано-Франківській області повідомило позивача листом № 202/6/09-19-13-08-06 від 07.01.2025 року про відсутність заборгованості зі сплати даного внеску. В межах розгляду заяви позивача, відповідач міг вжити таких самих заходів, однак ним належних дій не вчинено.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 травня 2025 року у справі № 300/164/25 – без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула