УХВАЛА

29 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 991/1388/20
провадження № 51-1352 ск 26
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
перевіривши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Вищого антикорупційного суду від 18 вересня 2024 року та ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 14 січня 2026 року, 
установила:
У касаційній скарзі порушується питання про перегляд згаданих судових рішень у касаційному порядку.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), колегія суддів дійшла висновку, що при зверненні не додержано п. 4 ч. 2, ч. 3 цієї статті.
Згідно з положеннями закону в касаційній скарзі має бути зазначено правове обґрунтування заявленої вимоги, адже суд касаційної інстанції є судом права; у силу ст. 433 КПК не досліджує доказів, не ревізує висновків щодо фактичних обставин, при вирішенні справи виходить із фактів установлених судами попередніх інстанцій та уповноважений скасувати чи змінити оспорювані рішення виключно на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу. Тому, наполягаючи на скасуванні оспорюваних рішень і призначенні нового судового розгляду, скаржнику належить викласти аргументи на підтвердження незаконності, окрім вироку, ще й ухвали апеляційного суду, котрий переглядав це рішення в межах, визначених ч. 1 ст. 404 КПК.
Окреслене залишено поза увагою при зверненні до Верховного Суду.
За змістом касаційної скарги у ній засуджений просить скасувати вирок та ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Однак таку свою вимогу засуджений не обґрунтував з огляду на приписи статей 404, 405, 412, 415 КПК та позицію сторони захисту під час апеляційного розгляду про закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
Крім того, звертаючись до суду касаційної інстанції з іншою вимогою автор скарги не зазначив аргументів, котрі би вказували на допущення апеляційним судом саме істотних порушень норм процесуального права й ненадання відповідей на всі поставлені питання. Натомість позиція скаржника насамперед зводиться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції.
У поданій скарзі також не відображено обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в розумінні ст. 413 КПК з огляду на встановлені фактичні обставини. Замість наведення наявних у справі конкретних фактичних даних і в аспекті гл. 4 вказаного Кодексу доводів про неналежну оцінку доказів, скаржник стверджує про неповноту розгляду щодо перевірки, особи провокатора. Між тим у силу ст. 433 КПК неповнота судового розгляду не є предметом перевірки за касаційною процедурою і такої підстави для скасування судового рішення в ст. 438 цього Кодексу немає.
Згідно з ч. 3 ст. 427 вказаного Кодексу, якщо особа не бажає брати участі у касаційному розгляді, вона зазначає про це в касаційній скарзі. Проте подана скарга не містить жодних застережень щодо цієї обставини.
Таким чином положень ст. 427 КПК не виконано, що стає на заваді відкриттю касаційного провадження.
Тому на підставі ч. 1 ст. 429 вказаного Кодексу касаційну скаргу засудженого необхідно залишити без руху й установити строк для усунення допущених недоліків, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів із дня отримання ухвали особою, яка подала скаргу.
Щодо зупинення виконання вироку та ухвали, то в силу ч. 1 ст. 430 КПК таке питання вирішується після відкриття касаційного провадження.
Керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, колегія суддів
постановила:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Вищого антикорупційного суду від 18 вересня 2024 року та ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 14 січня 2026 року залишити без руху і встановити строк для усунення недоліків протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.
У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3