РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

25 травня 2026 року	Справа №160/3270/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Конєвої С.О. 

розглянувши у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
12.02.2026р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 та просить:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану";
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану";
- стягнути судові витрати за рахунок відповідача.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пунктів 1 та 7 розділу ХХІУ наказу Міноборони №260 від 07.07.2018р. та пункту 6 наказу Міноборони №45 від 18.02.2020 у 2022 році йому була виплачена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік та грошова допомога на оздоровлення за 2022 рік. Однак під час виплати даних коштів, до складу грошового забезпечення, з якого обчислено розмір зазначених виплат, відповідач не включив суми щомісячної додаткової винагороди у розмірі 30 000,00 грн., передбаченої постановою КМУ №168, що позивач вважає протиправною бездіяльністю з боку відповідача. Також позивач посилається і на те, що винагорода запроваджена постановою КМУ №168 і виплачувана позивачу як щомісячний додатковий вид грошового забезпечення, має враховуватися у загальній сумі грошового забезпечення для обчислення компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, оскільки пункт 6 розділу ХХХІ Порядку №260 не містить жодних винятків щодо урахування таких винагород, про що зробив висновок Верховний Суд у постанові від 14.01.2025 у справі №240/31245/23.
Ухвалою суду від 02.03.2026р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, та запропоновано, зокрема, відповідачеві – протягом 15 календарних днів після отримання цієї ухвали суду надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності бездіяльності відповідача у даних спірних правовідносинах (з урахуванням проходження військової служби позивачем у спірний період в ІНФОРМАЦІЯ_2 ), виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Зазначена ухвала суду разом із адміністративним позовом була отримана, зокрема, відповідачем у його електронному кабінеті 13.02.2026р. (адміністративний позов з додатками), 03.03.2026р. (ухвалу суду), що є належним повідомленням відповідача про час та місце судового розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст.18, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, наявними у справі.
Разом з тим, починаючи з 04.03.2026р. та на момент розгляду даної справи, відзиву на позов на вимогу вищезгаданої ухвали суду, без поважних причин відповідачем суду не надано.
Частиною 6 ст.162 та ч.2 ст.175 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву на позов у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи наведене, належне повідомлення відповідача про час та місце судового розгляду даної справи, строки розгляду справи, встановлені ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності відзиву на позов за наявними у справі матеріалами, виходячи з вищенаведених вимог ч.6 ст.162, ч.2 ст.175 наведеного Кодексу.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Ухвалою суду від 25.05.2026р. через велику завантаженість суду адміністративними справами військовозобов`язаних та військовослужбовців, перебування судді Конєвої С.О. у щорічних чергових відпустках, що об`єктивно унеможливлювало здійснення адміністративного судочинства у даний період, розгляд даної справи було продовжено відповідно до ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України до 25.05.2026р.
Враховуючи викладене, дана справа вирішується 25.05.2026р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
У відповідності до приписів ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Із наявних в матеріалах справи копій документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.
Позивач у справі – ОСОБА_1 у період з 24.06.2017 року по 31.07.2023р. проходив військову службу у Збройних Силах України, про що свідчать копії Витягів із наказів командирів різних військових частин, начальників різних ІНФОРМАЦІЯ_2 від 24.06.2017р. №173, від 01.11.2021 №213, від 25.01.2022 316, від 26.01.2022 №14, від 11.07.2022 №171, від 12.07.2022 №168, від 31.07.2023 №212, наявних у справі.
Так, зокрема, зі змісту копії Витягу із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 26.01.2022 №14 вбачається, що позивача було призначено на посаду водія відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_3 з 26.01.2022р.
А згідно відомостей, які містяться у Витязі із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 11.07.2022 №171, позивача, у зв`язку із призначенням на посаду провідного бухгалтера командування ІНФОРМАЦІЯ_4 , було виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 та усіх видів забезпечення з 11.07.2022р.
12.07.2022 року позивача було призначено на посаду провідного бухгалтера командування ІНФОРМАЦІЯ_5 та зараховано до списків особового складу на всі види забезпечення з 12.07.2022р., що підтверджено змістом копії Витягу із наказу від 12.07.2022 №168.
31.07.2023р. згідно Витягу із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 (по стройовій частині) №212, у зв`язку із призначенням позивача курсантом штатним навчального батальйону резерву офіцерського складу факультету післядипломної освіти Військового інституту КНУ ім. Тараса Шевченко, позивача було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 31.07.2023р.
Відтак, із наведеного аналізу встановлених судом обставин слідує, що позивач проходив військову службу, а саме:
- у ІНФОРМАЦІЯ_3 у період з 26.01.2022 по 11.07.2022;
- у ІНФОРМАЦІЯ_5 у період з 12.07.2022 по 31.07.2023 року.
Як зазначив позивач у позові, вказані ІНФОРМАЦІЯ_2 підпорядковуються та перебувають на фінансовому забезпеченні відповідача у справі – ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Також позивач у позові вказав на те, що у 2022 році йому була виплачена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік та грошова допомога на оздоровлення за 2022 рік (доказів таких до позову не надав).
Однак, на день переведення позивача до іншої військової частини, розрахунок із ним у повному обсязі відповідачем не здійснено та йому не виплачено, а саме:
- грошову допомогу на оздоровлення за 2022 рік з урахуванням винагороди згідно постанови КМУ від 28.02.2022 року №168 у розмірі 30 000,00 грн.;
- матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік з урахуванням винагороди згідно постанови КМУ від 28.02.2022 року №168 у розмірі 30 000,00 грн.
Позивач, вважаючи таку бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік, обчисленої з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №1689, протиправною, звернувся з даним позовом до суду за захистом свого порушеного права.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.
У частині другій статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ) наведений перелік складових грошового забезпечення, а саме: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
За умовами частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до частини 3 статті 15 Закону №2011-XII військовослужбовцям виплачуються, зокрема, грошова допомога на оздоровлення в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.
Згідно з пунктом 1 статті 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - постанова № 704), окрім тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців та розмірів надбавки за вислугу років також затверджено додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу.
Пунктом 2 постанови №704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу визначено здійснювати в порядку, що затверджується, зокрема, Міністерством оборони ( пункт 3 постанови № 704).
Відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» наказом Міністерства оборони України №260 від 07 червня 2018 року затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Порядок №260).
Пунктами 1 та 6 розділу XXIII Порядку №260 передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Пунктами 1 та 7 розділу XXIV Порядку №260 визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
При цьому, пунктом 2 розділу ХХІІІ, пунктом 9 розділу ХХІУ Порядку №260 визначено, що грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям, а саме: 
- за їх рапортом протягом поточного року на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги; 
- виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Аналізуючи наведені приписи чинного на момент виникнення спірних правовідносин (2022 рік) законодавства, слід дійти висновку, що нарахування та виплати грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань здійснюється за рапортами військовослужбовця, поданих у поточному році, що є підставою для видання командиром (начальником) відповідного наказу про таку виплату із зазначенням у них розміру такої допомоги.
Так, як встановлено судом із матеріалів справи, позивач проходив військову службу, а саме:
- у ІНФОРМАЦІЯ_3 у період з 26.01.2022 по 11.07.2022;
- у ІНФОРМАЦІЯ_5 у період з 12.07.2022 по 31.07.2023 року.
Разом з тим, посилаючись у позові на те, що йому було виплачено у 2022 році грошову допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, до матеріалів позову жодних належних доказів про таку виплату позивачем додано не було.
З метою з`ясування цих обставин, ухвалою суду від 02.03.2026р. було запропоновано позивачу надати докази нарахування та виплати позивачеві матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік у період з 26.01.2022 по 11.07.2022.
Станом на момент винесення судового рішення у даній справі, позивачем вимоги згаданої ухвали суду були проігноровані та жодних відповідних доказів без поважних причин останнім суду не були надані.
Між тим, надаючи правову оцінку змісту копії Витягу із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) від 11.07.2022 №171, судом встановлено, що під час виключення позивача зі списків особового складу вказаного ІНФОРМАЦІЯ_2 ні грошова допомога на оздоровлення, ні матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, позивачем не отримувались, про що зазначено у наведеному Витязі із наказу.
Також і згідно інформації, яка міститься у копії Витягу із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 (по стройовій частині) від 31.07.2023 №212, відомості про нарахування та виплату позивачеві у 2022 році грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань саме за 2022 рік, відсутні.
На спростування наведеної у згаданих Витягах із наказів інформації щодо не отримання вказаних виплат позивачем жодних належних доказів суду не надано.
За викладених обставин та враховуючи те, що у ході судового розгляду справи не надано жодних доказів, які б підтверджували факти подання позивачем до командирів (начальників) згаданих ІНФОРМАЦІЯ_2 рапортів у 2022 році на виплату йому грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік позивачем до позову не додано, а вищенаведені Витяги із наказів свідчать про те, що позивач жодних згаданих виплат у 2022 році не отримував, відтак, суд приходить до висновку, що, оскільки судом встановлено, що позивачу відповідачем таких виплат у поточному 2022 році не нараховувалось та не виплачувалось взагалі, відповідно, позивач їх не отримував, а тому і правові підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача у спірних правовідносинах, у адміністративного суду відсутні.
За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи – ч.1 ст.75 наведеного Кодексу.
Згідно ч.1 ст.76 Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, і ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
Разом з тим, з урахуванням встановлених судом обставин щодо не подання позивачем до начальників РТЦК та СП у поточному році відповідних рапортів на виплату йому грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, відсутність наказів командирів (начальників) ІНФОРМАЦІЯ_2 про їх нарахування та виплату із зазначенням у таких наказах їх розміру, не отримання таких виплат позивачем у 2022 році взагалі, протиправна бездіяльність відповідача у спірних правовідносинах жодними належними, достатніми та допустимими доказами позивачем не доведена.
Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, твердження позивача з приводу того, що позивачу була виплачена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та грошова допомога на оздоровлення за 2022 рік без урахування додаткової винагороди, згідно постанови КМУ №168, з огляду на таке.
По-перше, позивачем ні до позову, ні у ході судового розгляду справи на вимогу ухвали суду відповідні докази про нарахування та виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік у 2022 році не було надано.
По-друге, що стосується доводів позивача з приводу не включення додаткової винагороди, передбаченої п.1 постанови КМУ №168, до складу грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань на відповідний рік ( у даному спорі спірним є 2022 рік), яка виплачується військовослужбовцю за правилами Порядку №260, суд зазначає, що, відповідаючи на дане питання Верховний Суд у постанові від 28.11.2024р. у справі №240/26235/23 зробив такі правові висновки, а саме: «….за своєю правовою природою додаткова винагорода, запроваджена Постановою №168, є додатковим видом грошового забезпечення, яку законодавець відніс до категорії винагород, виплату якої запроваджено під час дії воєнного стану. 
За правилами пункту 6 розділу ХХІІІ Порядку № 260 до розміру грошового забезпечення, з якого обчислюється грошова допомога для оздоровлення, не включаються винагороди, незалежно від їхнього виду (щомісячні чи одноразові).
Також Верховний Суд констатував, що делегуючи Кабінету Міністрів України право визначати розміри грошового забезпечення, а Міністру оборони України установлювати порядок його виплати, законодавець установив певну ієрархію щодо визначення переліку складових грошового забезпечення, що ураховуються при обчисленні окремих видів одноразових виплат для військовослужбовців. Тому саме положення Порядку № 260 унормували приписи Закону № 2011-ХІІ, установивши пряму норму щодо виключення винагороди із категорії складових грошового забезпечення, з суми яких обчислюється розмір грошової допомоги для оздоровлення.
Зважаючи на те, що висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 08 серпня 2024 року у справі №240/26703/23, від 23 вересня 2024 року у справі №240/32125/23, від 23 вересня 2024 року у справі № 240/33138/23, є релевантними та застосовними до спірних правовідносин у справі, яка розглядається, немає необхідності формувати правовий висновок щодо питання включення/невключення передбаченої Постановою № 168 додаткової винагороди до складу місячного грошового забезпечення, з якого обчислюється розмір грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.»
Згідно до вимог ч. 5 ст.242 КАС України правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду у подібних правовідносинах, підлягають обов`язковому застосуванню адміністративними судами.
Таким чином, наведеними правовими висновками Верховного Суду твердження позивача з приводу того, що до обчислення матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та грошової допомоги для оздоровлення мають включатися суми додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168, є неспроможними та спростованими.
При цьому, слід зазначити, що у даних правовідносинах не можуть бути застосовані правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 14.01.2025р. у справі №240/31245/23, на які позивач посилається у позові, оскільки останні стосуються обчислення компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, що не є предметом спору у цій справі, а відтак, ці правові висновки не є релевантними до правовідносин у даній справі.
Інші аргументи позивача, уважно вивчені судом, однак не заслуговують на увагу суду, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Перевіривши правомірність бездіяльності відповідача у даних спірних правовідносинах за критеріями, визначеними у ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що з урахуванням того, що позивач не звертався до відповідача із рапортами про нарахування та виплату йому грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, а відповідно, такі виплати за відповідними наказами із зазначенням у них конкретних їх розмірів не здійснювались позивачу у 2022 році, відтак, відповідач і не міг вчинити жодної протиправної бездіяльності у спірних правовідносинах, тому у суду не має правових підстав робити висновок про те, що відповідач як суб`єкт владних повноважень діяв не межах повноважень та у не спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано, без урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Таким чином, судом не встановлено, а позивачем не підтверджено та не доведено жодними належними, достатніми та допустимими доказами, порушення відповідачем прав та інтересів позивача у даних правовідносинах на момент звернення до суду з цим позовом (12.02.2026р.), оскільки позивач із відповідними рапортами до командирів (начальників) РТЦК та СП про виплату грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік у порядку, встановленому п.2 розділу ХХІІІ, п.9 розділу ХХІУ Порядку №260 не звертався, відповідно, такі виплати йому не призначались та не виплачувались, а тому обґрунтовані підстави для визнання бездіяльності відповідача протиправною у даних правовідносинах у цій справі у адміністративного суду відсутні.
За таких обставин, з урахуванням того, що суд не знайшов обґрунтованих правових підстав для задоволення основної позовної вимоги (визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги для оздоровлення за 2022 рік, обчисливши її суми виходячи з розміру місячного грошового забезпечення з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої постановою КМУ №168), тому і у задоволенні позовних вимог позивача про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, які носять похідний характер від основної вимоги, позивачеві також слід відмовити.
Окрім того, судом враховується і правова позиція ЄСПЛ, сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Приймаючи до уваги все вище викладене, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, тому у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.
Однак, виходячи з того, що у суду відсутні будь-які правові підстави для задоволення даного позову, то і будь-які судові витрати позивача не підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача – суб`єкта владних повноважень, виходячи з вимог ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 78, 94, 122, 132, 138, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
УХВАЛИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити повністю.
Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва