ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

14 травня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/7456/25
Головуючий у першій інстанції – Ченцова С. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/683/26

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
головуючого-судді: Онищенко О.І.
суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В. 
Позивач: Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК»
Відповідач: ОСОБА_1 
Особа, яка подала апеляційну скаргу: Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК»
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на заочне рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 19 листопада 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (суддя Ченцова С.М.), ухвалене у м. Чернігів, -
В С Т А Н О В И В:
У червні 2025 року Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» звернулося з позовом до ОСОБА_1 з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором № 002/4871634-СК від 02 липня 2018 року в розмірі 18 369,55 грн.
Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02 липня 2018 року між АТ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_1 підписано заяву-договір № 002/4871634-СК про приєднання до публічної пропозиції про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, на підставі якої відповідачу відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 та встановлено кредитний ліміт у розмірі 10 100 грн зі строком користування кредитом 12 місяців з автоматичною пролонгацією і процентною ставкою 39,60 % річних у період з 02 липня 2018 року по 31 січня 2019 року та 43,20 % річних у період з 01 лютого 2019 року по 31 березня 2023 року. Відповідач, підписавши зазначену заяву, підтвердив ознайомлення та згоду з умовами публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК», у тому числі щодо порядку встановлення кредитного ліміту. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо своєчасного погашення кредиту станом на 26 травня 2025 року утворилася заборгованість у розмірі 18 369 грн 55 коп., з яких: 10 041,07 грн - заборгованість за тілом кредиту, 8 328,48 грн - заборгованість за процентами.
Заочним рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 19 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем укладення між сторонами кредитного договору на заявлених умовах та правомірності нарахування заборгованості. АТ «ТАСКОМБАНК» не надало у повному обсязі документи, які відповідно до заяви-договору від 02 липня 2018 року становлять договір банківського обслуговування та є його невід`ємними частинами, а подані докази у своїй сукупності не дають можливості встановити погоджені сторонами істотні умови кредитування, порядок відкриття рахунку, встановлення кредитного ліміту, нарахування процентів і визначення розміру заборгованості.
В апеляційній скарзі АТ «ТАСКОМБАНК» просить скасувати вказане рішення суду і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність укладення кредитного договору та правомірності нарахування заборгованості, оскільки не надав належної оцінки поданим банком доказам у їх сукупності, зокрема: заяві-договору від 02 липня 2018 року, витязі з публічної пропозиції, тарифам банку, виписці за рахунком, розрахунку заборгованості та повідомленню-вимозі про дострокове повернення кредитних коштів. Банк зазначає, що вказані докази підтверджують факт приєднання відповідача до умов банківського обслуговування, відкриття йому поточного рахунку, встановлення кредитного ліміту, користування кредитними коштами та невиконання обов`язку з їх повернення, а тому висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову є передчасним, таким, що зроблений при неповному з`ясуванні обставин справи та невірній оцінці наданих доказів
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшов.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. 
По справі встановлено, що 02 липня 2018 року ОСОБА_1 підписав заяву-договір № 002/4871634-СК про приєднання до публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб та отримав картку з номером НОМЕР_2 (а.с. 84 зворот).
Підписавши зазначену заяву ОСОБА_1 погодився з тим, що публічна пропозиція АТ «ТАСКОМБАНК» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (розміщені на сайті ІНФОРМАЦІЯ_1 ), Умови підключення до клієнт-банку «ТАС24», Правила обслуговування корпоративних клієнтів та Тарифи банку разом з цією заявою-договором становлять Договір банківського обслуговування, та є його невід`ємними частинами.
21 лютого 2019 року ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив отримання довідки про систему гарантування вкладів фізичних осіб відповідно до якої Фондом гарантування вкладів фізичних осіб гарантовано вклади у АТ «ТАСКОМБАНК» (а.с.74).
Відповідно до виписки по особовому рахунку № НОМЕР_3 відкритому банком на ім`я ОСОБА_1 за період з 02.07.2018 по 26.05.2025 вбачається, що починаючи з 10.01.2019 року відбулось нарахування комісійної винагороди за перевипуск ПК згідно договору № 002/4871634-СК від 02.07.2018, 28.01.2019 року та 29.01.2019 року також відбулись нарахування комісійної винагороди за операціями ЕПЗ номер картки НОМЕР_4 ОСОБА_2 , в подальшому з 31.01.2019 року та по25.12.2024 року відображено операції купівлі в торгово-сервісній мережі № S0132873, переказ коштів через банкомат, операції купівлі в торгово-сервісній мережі №S1CN0CTU , операції купівлі в торгово-сервісній мережі №52400281, поповнення карткового рахунку які були здійснені з картка № НОМЕР_4 виданої на ім`я ОСОБА_2 . В колонках по дебетовій та кредитовій частині виписки зазначено оборот коштів у сумі 74071 грн. У зазначеній виписці по рахунку відображено перерахування НОМЕР_5 .09.2019 року на суму 95 грн та 14.11 2019 року у сумі 150 грн з призначенням платежу: поповнення рахунку № НОМЕР_6 : отримувач ОСОБА_1 через термінал № 100000 та термінал №627164 така ж операція відображена і за 20.01.2020 року на суму 700 грн . ( а.с. 10-30)
Відповідно до виписки по особовому рахунку № НОМЕР_7 відкритому банком на ім`я ОСОБА_1 за період з 07.07.2022 по 25.12.2024 вбачається відображення операцій пов`язаних з перенесенням на прострочену заборгованість відсотків та погашення відсотків за овердрафт. ( а.с. 31-32)
З виписок по особовому рахунку № НОМЕР_8 за період з 26.02.2019 року по 25.12.2024 року та особовому рахунку № НОМЕР_9 за період з 27.03.2019 року по 03.07.2023 року, а також по особовому рахунку № НОМЕР_10 відображено нарахування відсотків. ( а.с. 33-73)
31 жовтня 2024 року АТ «ТАСКОМБАНК», посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_1 умов договору № 002/4871634-СК від 02 липня 2018 року, направило відповідачу за місцем його реєстрації повідомлення-вимогу про дострокове повернення кредиту, в якому зазначило про наявність станом на 30 жовтня 2024 року заборгованості, яка, за розрахунком банку, становила 17 694 грн, з яких: 10 041,07 грн - основний борг, 7 652,93 грн - заборгованість за процентами (а.с. 87-88).
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості станом на 26 травня 2025 року за відповідачем обліковується заборгованість за кредитним договором № 002/4871634-СК від 02 липня 2018 року у розмірі 18 369 грн 55 коп., яка складається із 10 041, 07 грн заборгованості за тілом кредиту та 8 328,48 грн заборгованості за процентами (а.с. 85-86).
Крім того, матеріали справи містять наданий позивачем витяг із публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб у частині пунктів 7.4-8.4.2, який не містить підписів сторін, відомостей про його затвердження та доказів чинності саме цієї редакції на час підписання відповідачем заяви-договору 02 липня 2018 року (а.с. 78-83).
Ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 16 вересня 2025 року позивачу було запропоновано надати докази на підтвердження заявлених позовних вимог, зокрема Умови підключення до клієнт-банку «ТАС24», Правила обслуговування корпоративних клієнтів, Тарифи банку, Правила надання послуг фізичним особам з відкриття, обслуговування та використання поточних рахунків, а також довідку про відкриття відповідачу поточного рахунку у гривні та встановлення кредитного ліміту. Однак зазначені документи до суду першої інстанції надані не були (а.с. 105-106).
Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 10 ЦПК визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ч. 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ «ТАСКОМБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
За положеннями ч. 1 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України.
Згідно правового висновку Великої палати Верховного суду, викладеного в постанові від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), слідує, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Звертаючись до суду з позовом, банк просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 18 369 грн 55 коп., у тому числі 10 041 грн 07 коп. заборгованості за тілом кредиту та 8 328 грн 48 коп. заборгованості за процентами. 
Разом з тим із виписки про рух коштів за рахунками відповідача та розрахунку заборгованості, складеного АТ «ТАСКОМБАНК», вбачається, що заявлена до стягнення сума включає проценти за користування кредитом, тоді як належних і допустимих доказів погодження сторонами умов їх нарахування, розміру процентної ставки та порядку сплати процентів позивач не надав.
Сама по собі підписана заява-договір від 02 липня 2018 року, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.
Крім того, заява-договір від 02 липня 2018 року взагалі не містить визначення домовленості сторін про розмір відсотків, їх види, умови та періоди їх нарахування тощо, при цьому із розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем при обрахунку заборгованості застосовано у різні періоди різні види процентної ставки у розмірі: 39,60% та 43,20%.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.
Отже, з огляду на те, що ОСОБА_1 є споживачем послуг, саме на банк покладається обов`язок дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні правочину з певним обмеженням дії принципу свободи цивільного договору зі сторони кредитора.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила обслуговування фізичних осіб, відсутність у заяві-договорі домовленості сторін про розмір та сплату процентів, відповідальність за прострочення грошового зобов`язання, надані банком витяг з публічної пропозиції АТ «ТАСКОМБАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (від п.7.4 до 8.4.2) без підпису відповідача не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. 
Єдиними документами, з наданих позивачем до суду, які містять підпис відповідача, є заява-договір від 02 липня 2018 року та довідка про систему гарантування вкладів фізичних осіб, у яких взагалі не згадується про обов`язок відповідача сплачувати відсотки за користування кредитними коштами.
Отже, висновок суду першої інстанції у частині відмови у стягненні процентів є правильним, оскільки позивач не довів погодження сторонами умов їх нарахування, розміру процентної ставки та порядку сплати процентів. 
Також колегія суддів вважає правильним і висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заявленої банком заборгованості за тілом кредиту.
Суд апеляційної інстанції враховує, що виписка з особового рахунку клієнта банку може бути належним доказом руху коштів за рахунком та підтвердженням здійснених банківських операцій. Разом з тим така виписка підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами та не звільняє позивача від обов`язку довести належними, допустимими та достатніми доказами саме ті обставини, на які він посилається як на підставу заявлених вимог, зокрема факт надання відповідачу кредитних коштів у певному розмірі, порядок їх використання, розмір погашення та залишок неповернутого тіла кредиту.
З наданої АТ «ТАСКОМБАНК» виписки за особовому рахунку № НОМЕР_3 відображено здійснення за тривалий період часу різних за своїм змістом операцій, у тому числі купівлі товарів, переказу коштів, отримання готівки через банкомат, поповнення рахунку, сплати процентів по овердрафту та комісійної винагороди, які здійснені з картки № НОМЕР_4 виданої на ім`я ОСОБА_2 . Лише три операції по виписці стосуються відповідача. Зазначене ставить під сумнів достовірність даних відображених у виписці по рахунку та не може бути доказом, що підтверджує наявність заборгованості по тілу кредиту.
При цьому позивачем не надано довідки про відкриття відповідачу поточного рахунку у гривні та встановлення кредитного ліміту, повного тексту умов банківського обслуговування, тарифів банку, правил користування рахунком та електронним платіжним засобом, які б давали можливість встановити порядок надання кредитного ліміту, порядок використання кредитних коштів, порядок погашення заборгованості та черговість зарахування платежів. На необхідність подання таких доказів суд першої інстанції звертав увагу позивача, однак відповідні документи до суду надані не були.
Отже, за відсутності належних і допустимих доказів погодження сторонами істотних умов кредитування, встановлення відповідачу кредитного ліміту на конкретних умовах, а також за відсутності доказів, які б давали можливість достовірно визначити розмір фактично отриманих і неповернутих відповідачем кредитних коштів, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги АТ «ТАСКОМБАНК» у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту також є недоведеними.
Доводи апеляційної скарги про те, що подані банком заява-договір, витяг із публічної пропозиції, виписка за рахунком, розрахунок заборгованості та повідомлення-вимога у своїй сукупності підтверджують наявність заборгованості, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки зазначені докази не дають можливості встановити погоджені сторонами умови кредитування, порядок формування заборгованості та розмір фактично отриманого і неповернутого відповідачем тіла кредиту.
Колегія суддів також враховує, що відповідач є споживачем банківських послуг, а тому саме на банк як професійного учасника відповідних правовідносин покладається обов`язок забезпечити належне документальне оформлення кредитних правовідносин та подати суду докази, які у своїй сукупності дають можливість встановити як сам факт виникнення грошового зобов`язання, так і його розмір.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором не спростовують, рішення суду є законним, обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, - 
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» залишити без задоволення, а заочне рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 19 листопада 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: