Справа № 304/122/26 Провадження № 2/304/543/2026	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2026 року	м. Перечин 	

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді Гевці В.М.,
за участі секретаря судового засідання Гарайдич Р.А.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Перечинської міської ради Закарпатської області про визнання права власності на земельну частку (пай), 

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Перечинської міської ради Закарпатської області з вимогою про визнання права власності на земельну частку (пай) відповідно до сертифікату на земельну частку (пай) серія ЗК № 0033305, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КГСП ім. І.Франка за № 53, від 18 червня1997 року. 
Позов обґрунтовано тим, що 18 червня 1997 року, позивачу, як колишньому члену КГСП ім. І.Франка було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗК №0033305, площею 2,1 умовних кадастрових гектарів, який був зареєстрований у книзі реєстрації сертифікатів за № 53. У порядку розпаювання земель колгоспу ім. І.Франка, власникам сертифікатів на право на земельну частку (пай) передбачалося виділення трьох земельних ділянок: рілля, сінокос, пасовище. 21 жовтня 2003 року позивач отримав земельну ділянку у вигляді ріллі в с. Сімер. «Під Брановою». Однак, пасовище та сінокос, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) ним отримано ще не було. Вказує, що наразі він має намір виділити в натурі належну йому земельну ділянку згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 0033305, однак під час збору необхідного пакету документів виявив, що вказаний сертифікат втрачено, а тому позивач просить позов задовольнити.
У підготовче судове засідання сторони не з`явилися. 
Представниця позивача подала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. При цьому, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять такі задовольнити.
Представник відповідача через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову не заперечують.
Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
За змістом частини четвертої статті 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.
Так, частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Таким чином, ЦПК України допускає ухвалення рішення в підготовчому судовому засіданні і в правовідносинах, що виникли між сторонами, відповідач позов визнав, таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тобто в даному випадку наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому судовому засіданні.
Судом встановлені такі фактичні обставини.
18 червня 1997 року, позивачу, як колишньому члену КГСП ім. І.Франка було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 0033305, площею 2,1 умовних кадастрових гектарів, який був зареєстрований у книзі реєстрації сертифікатів за № 53. У порядку розпаювання земель колгоспу ім. І.Франка, власникам сертифікатів на право на земельну частку (пай) передбачалося виділення трьох земельних ділянок: рілля, сінокос, пасовище. 
21 жовтня 2003 року позивач отримав земельну ділянку у вигляді ріллі в с. Сімер. «Під Брановою».
Разом з цим, звертаючись до суду з указаним позовом позивач вказує, що збираючи необхідний пакет документів для виділення земельної частки (пай) в натурі у вигляді пасовища виявлено, що належний йому оригінал сертифікату на земельну частку (пай) серії ЗК № 0033305 втрачено, у зв`язку з чим у нього існують перешкоди у виділенні в натурі належної йому земельної частки (паю). 
У списку громадян Сімерської сільської ради, яким передаються земельні ділянки в приватну власність для ведення особистого селянського господарства, значиться ОСОБА_1 , мешканець АДРЕСА_1 (сертифікат ЗК № 0033305).
Відповідно до запису у Книзі 3 реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за ОСОБА_1 , який проживає у АДРЕСА_1 , обліковується сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 0033305. Розмір земельної частки (паю) становить 2,1 умовних кадастрових гектарів та його вартість становить 3 022 грн.
Так, згідно з повідомленням Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 26 листопада 2025 року № 29-0.31-5818/2-25, за нормою статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), свідоцтво про право на спадщину, посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додаються сертифікат на право на земельну частку (пай), рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Порядок видачі сертифікатів на земельну частку (пай) регулювався Порядком виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів» від 01 листопада 2000 року № 1619 «Про затвердження Порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів». Згідно з пунктом 5 даного Порядку передбачалось, що державні органи земельних ресурсів можуть виконувати та надавати на платній основі окремі види земельно-кадастрових робіт і послуг, зокрема, підготовку сертифікатів на право на земельну частку (пай). Станом на даний час діє розпорядження Кабінету Міністрів України від 16 травня 2014 року № 523-р «Деякі питання надання адміністративних послуг органів влади через центри надання адміністративних послуг», відповідно до якої видача сертифікатів на право на земельну частку (пай) чи їх дублікатів не передбачена.
При цьому, відповідно до повідомлення Ужгородської районної військової адміністрації Закарпатської області – Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області, в районній державній адміністрації – районній військовій адміністрації відсутні бланки сертифікатів на право на земельну частку (пай), оскільки на виконання Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» 08 серпня 1995 року № 720/95 Кабінетом Міністрів України було організовано виготовлення сертифікатів на право на земельну частку (пай) в необхідній кількості. Також, згідно з чинним законодавством та відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.05.2014 № 523-р «Деякі питання надання адміністративних послуг органів влади через центри надання адміністративних послуг» (зі змінами), видача сертифікатів на право на земельну частку (пай) чи їх дублікатів не передбачена. 
Вказаним вище повідомленням додатково проінформовано, що згідно з статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» 05 червня 2003 року № 899-IV право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.
Судом також встановлено, що у процесі розпаювання земель КГСП ім. І.Франка позивачу 21 жовтня 2003 року було виділено земельну ділянку у вигляді ріллі в с. Сімер. «Під Брановою», однак право на інші угіддя, передбачені сертифікатом, а саме сінокоси та пасовища, позивачем реалізовано не було.
Судом встановлено, що оригінал сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЗК №0033305 втрачено, у зв`язку із чим позивач позбавлений можливості реалізувати право на виділення в натурі (на місцевості) невиділеної частини земельної частки (паю).
Так, статтями 22, 23 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) 1990 року передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян.
Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 899-ІV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, громадяни та юридичні особи, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай).
З 01 січня 2019 року набув чинності Закон України від 10 липня 2018 року №2498-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил користування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в України», згідно з яким землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені, вважаються власністю територіальних громад.
Згідно з пунктом 21 Перехідних положень ЗК України (який є чинним з 01 січня 2019 року), з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні», землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.
Тобто, з урахуванням змін, внесених Законом України від 10 липня 2018 року №2498-VIII, землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені, перейшли до комунальної власності територіальних громад, у зв`язку з чим вирішення питань щодо виділення земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості) належить до повноважень відповідних органів місцевого самоврядування.
Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року N 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.
Відповідно до пункту 2 зазначеного Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.
Згідно з частинами першою та другою статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).
За змістом статей 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акту.
За таких обставин паюванням земель є визначення розміру земельної частки (паю) виключно у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).
Відповідно до пункту 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.
Суд звертає увагу на те, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) або сертифікат було втрачено.
Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).
Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно із статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Враховуючи викладене, судом встановлено, що позивач набув право на земельну частку (пай) як колишній член КГСП ім. І. Франка, що підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 0033305, зареєстрованим у Книзі реєстрації сертифікатів за № 53 від 18 червня 1997 року. Разом з тим оригінал зазначеного сертифіката втрачено, а чинним законодавством не передбачено видачу його дубліката, у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості документально підтвердити своє право на земельну частку (пай) та реалізувати право на виділення в натурі (на місцевості) невиділеної частини земельної частки (паю).
Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» рішення суду про визнання права на земельну частку (пай) є документом, що посвідчує таке право.
Суд враховує, що позивач просив визнати за ним право власності на земельну частку (пай). Разом із тим, відповідно до вимог земельного законодавства та статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», судове рішення є документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), а не право власності на конкретну земельну ділянку. Право власності на земельну ділянку виникає після виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) та державної реєстрації такого права. За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню шляхом визнання за позивачем права на земельну частку (пай).
За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права на земельну частку (пай) є обґрунтованими, підтверджуються належними та допустимими доказами і підлягають частковому задоволенню.
З цих підстав, керуючись статтями 22, 23 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року), статтею 392 Цивільного кодексу України, статтями 2, 5, 12, 13, 81, 258–259, 263–265 ЦПК України, суд, 

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Перечинської міської ради Закарпатської області про визнання права на земельну частку (пай) – задовольнити частково. 
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на земельну частку (пай) відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЗК № 0033305, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КГСП ім. І. Франка за № 53 від 18 червня 1997 року.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач: ОСОБА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; місце проживання:  АДРЕСА_2 .
Представник позивача: адвокат Зизич Наталія Юріївна; РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_3 . 
Відповідач: Перечинська міська рада Закарпатської області, код ЄДРПОУ: 04351274; місцезнаходження: 89200, Закарпатська область, Ужгородський район, м. Перечин, пл. Народна, буд. 16.

  	Головуюча:	Гевці В. М.