УКРАЇНА
БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
справа № 361/2964/25
провадження № 2/361/994/25
07.05.2026
РІШЕННЯ
(Заочне)
Іменем України 

07 травня 2026 року м. Бровари
Броварський міськрайонний суд Київської області у складі: 
головуючого судді	Петришин Н.М.,	
за участю секретаря	Гриценко А.М.,	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних,-
в с т а н о в и в :
Стислий виклад позиції позивача
У березні 2025 року до суду надійшла вищевказана позовна заява ТОВ «ФК «Європейська факторингова компанія розвитку». В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 15 січня 2014 року Броварським міськрайонним судом Київської області ухвалено рішення у справі № 361/10450/13-ц, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 1011080509 від 28.09.2006 у розмірі 66 658,74 гривень, а також стягнуто судовий збір у розмірі по 333,29 гривень з кожного. 11 травня 2019 року ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Європейська факторингова компанія розвитку» уклали Договір № 1370/К про відступлення прав вимоги, зокрема, й право вимоги за кредитним договором № 1011080509 від 28.09.2006. Ухвалою суду від 13 квітня 2020 року (провадження № 6/361/20/20) замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника – ТОВ «ФК «Європейська факторингова компанія розвитку» у цивільній справі № 361/2964/25 про стягнення з ОСОБА_1 боргу за вказаним вище кредитним договором № 1011080509 від 28.09.2006. 
Станом на час звернення до суду з даним позовом рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15.01.2014 у справі № 361/10450/13-ц не виконане, наявну перед товариством заборгованість не погашено. Розмір несплаченої заборгованості відповідача перед позивачем складає 66 658,74 гривень.
Ухвалами Броварського міськрайонного суду Київської області від 10.03.2021 (провадження № 6/361/82/21) та від 08.02.2023 (провадження № 6/361/59/23) кредитору відмовлено у поновленні пропущеного строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання та у видачі дублікатів виконавчих листів у справі № 361/10450/13-ц у зв`язку з тим, що суд не вважає причини пропуску такого строку пред`явлення поважними.
Посилаючись на те, що позивач має право на компенсацію знецінення неповернутих коштів за час невиконання рішення суду про стягнення заборгованості, яке викликане недобросовісною поведінкою боржника та недосконалістю системи виконання судових рішень за період в межах строку позовної давності, тобто з 12.03.2017 по 23.02.2022, ТОВ «ФК «Європейська факторингова компанія розвитку» просить суд стягнути з ОСОБА_1 три відсотки річних у розмірі 9 911,15 гривень та інфляційні втрати у розмірі 34 106,09 гривень за вищевказаний період.
Заяви, інші процесуальні дії у справі
Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області Петришин Н.М. від 01 квітня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.
У судовому засіданні представник позивача ТОВ «ФК «Європейська факторингова компанія розвитку» – Лисенко В.В. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі.
У судове засідання відповідач ОСОБА_1 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзиву на позов не надав, причини неявки суду невідомі.
Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи згідно з положеннями статті 280 ЦПК України.
Обставини справи, що встановлені судом
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2014 року у справі № 361/10450/13-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 28.09.2006 у розмірі 66 658 грн. 74 коп. та судовий збір в розмірі 666 грн. 59 коп.
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 08 квітня 2014 року вищевказане рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2014 року у частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судового збору в розмірі 666 грн. 59 коп. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким із останніх на користь банку стягнуто судовий збір у розмірі по 333 грн. 29 коп. із кожного.
05 травня 2014 року Броварським міськрайонним судом Київської області стягувачу ПАТ «Дельта Банк» видано два виконавчих листи.
11 травня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» укладено Договір № 1370/К про відступлення прав вимоги, згідно умов якого ПАТ «Дельта Банк» відступив ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» право грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 за вказаним вище кредитним договором, що підтверджується випискою з Додатку № 1 до цього договору.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2020 року у справі № 361/10450/13-ц (провадження № 6/361/20/20) замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» на його правонаступника ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» у цивільній справі № 361/10450/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) солідарно заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 9-9RB/09-2006А від 28 вересня 2006 року.
За змістом вищевказаної ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 13.04.2020, у Броварському міськрайонному відділі державної виконавчої служби на виконанні перебувало виконавче провадження № 51270160. 30 грудня 2016 року постановою державного виконавця виконавчий документ про стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості за кредитним договором повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, у чинній на той час редакції, оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
За змістом розрахунків, наведених у позовній заяві, ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 рішення не виконує, просить стягнути з відповідача три відсотки річних за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 у розмірі 9 911, 15 гривень, а також інфляційні втрати за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 у розмірі 34 106,09 гривень.
Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини
За приписами частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч. 1 ст. 11 ЦК України).
Відтак, зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків наведені в частині другій статті 11 ЦК України, серед яких законодавець розрізняє: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України). Тобто на підставі рішення суду цивільні права та обов`язки можуть виникати лише в конкретних випадках, визначених актами цивільного законодавства. Водночас, за загальним правилом, цивільні права та обов`язки виникають з юридичних фактів, найпоширенішими з яких є правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України).
За змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Такі висновки викладено у постановах Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15 (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 (провадження № 14-16цс18).
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За приписами частини першої статті 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У главі 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання, а в частині першій статті 598 цієї глави обумовлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. 
Підстави припинення зобов`язання визначені, зокрема, у статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України.
За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
У ч. 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18).
У статті 625 ЦК України закріплені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
Так, судом встановлено, що у провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області перебувала цивільна справа № 361/10450/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2014 року у вищевказаній справі, з урахуванням рішення Апеляційного суду Київської області від 08 квітня 2014 року про скасування такого рішення в частині стягнення судового збору, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором від 28.09.2006 у розмірі 66 658 грн. 74 коп. та судовий збір в розмірі по 333 грн. 29 коп. з кожного з відповідачів.
05 травня 2014 року Броварським міськрайонним судом Київської області видані виконавчі листи у справі № 361/10450/13-ц.
На підставі Договору № 1370/К від 11 травня 2019 року право вимоги до відповідача ОСОБА_1 відступлено на користь ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку». 
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2020 року (провадження № 6/361/20/20) замінено стягувача з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» у цивільній справі № 361/10450/13-ц.
Крім того, судом з`ясовано, що ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2021 року у справі № 361/10450/13-ц (провадження № 6/361/82/21) відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» про поновлення пропущеного строку, пред`явлення виконавчих листів до виконання та видачу дублікатів виконавчих листів у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2023 року у справі № 361/10450/13-ц (провадження № 6/361/59/23) у задоволенні заяви ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» про поновлення пропущеного строку, пред`явлення виконавчих листів до виконання та видачу дублікатів виконавчих листів у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором також судом відмовлено.
Вищевказані ухвали суду від 10 березня 2021 року та 08 лютого 2023 року не оскаржувалися в апеляційному порядку та набрали законної сили.
Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» вказує на те, відповідач ОСОБА_1 рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2014 року не виконав, відтак просить стягнути з ОСОБА_1 три відсотки річних у розмірі 9 911, а також інфляційні втрати у розмірі 34 106,09 гривень, нараховані за період з 12.03.2017 по 23.02.2022.
Обов`язок держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

У ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження.
Право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.
Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників спірних правовідносин та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій. Інститут строків у цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в цивільно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини).
Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.
Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (пункт 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»). За пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла до набрання 05 жовтня 2016 року чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження») пропуск встановленого строку пред`явлення документів до виконання визначався як підстава для відмови у відкритті виконавчого провадження.
Тобто за межами цього строку (строку пред`явлення виконавчого документа до виконання) виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначені у статті 12 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження».
Одним з елементів забезпечення прав учасників справи на стадії виконання судового рішення є встановлена статтею 433 ЦПК України можливість поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання в разі його пропуску з причин, визнаних судом поважними.
Наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми не змінює правової природи правовідносин учасників спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або обов`язків, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.
Разом з цим, можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.
Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення.
Проте, це не виключає можливого погашення боргу боржником добровільно, що не буде вважатися безпідставно отриманим майном.
У такій ситуації зобов`язання не є задавненим у класичному розумінні, оскільки позовна давність застосовується до звернення з позовом, а тут уже є судове рішення, яке набрало законної сили.
Водночас втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку.
У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою.
Зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте, таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.
У вищенаведеному випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності.
Вищенаведених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.02.2026 у справі № 754/511/23 та виснувала, що у зв`язку зі спливом строку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, відмовою суду у поновленні цього строку і у видачі дубліката виконавчого листа, немає і обов`язку відповідача у грошовому зобов`язанні, який би міг бути виконаний примусово, а отже, немає правової підстави для стягнення можливого похідного зобов`язання, передбаченого статтею 625 ЦК України.
Крім того, у зазначеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2026 у справі № 754/511/23 суд відступив від правових висновків, викладених у постанові від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19, на які посилався позивач у даній справі в обґрунтування заявлених вимог.
Враховуючи все вищевикладене, а також те, що позивачу ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» ухвалами Броварського міськрайонного суду Київської області від 10 березня 2021 року та 08 лютого 2023 року відмовлено у поновленні строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та у видачі дубліката виконавчого листа у справі № 361/2964/25, відтак, і обов`язку відповідача ОСОБА_1 у грошовому зобов`язанні, який би міг бути виконаний примусово, немає.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних та інфляційних втрат у порядку статті 625 ЦК України, та відмовляє у задоволенні позову.
На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 11, 509, 625 ЦК України, ст. ст. 141, 263-265, 274, 352, 354 ЦПК України, суд, - 
в и р і ш и в :
У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо заяву про перегляд заочного рішення або апеляційну скаргу не було подано.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку», код ЄДРПОУ – 34615314, адреса місцезнаходження: вул. Глибочицька, буд. 40-х, м. Київ, 04052.
Відповідач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Наталія ПЕТРИШИН