05.05.26
22-ц/812/893/26

Провадження №22-ц/812/893/26
П О С Т А Н О В А 
Іменем України
05 травня 2026 року       м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №484/5030/25 за апеляційною ОСОБА_1 , яка підписана його представником адвокатом Єрмоленко Анною Володимирівною, на рішення, яке ухвалив Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Панькова Дениса Анатолійовича у приміщенні цього суду 17 лютого 2026 року, дата складання повного судового рішення не зазначена, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и в :

У вересні 2025 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» (далі – ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» або Товариство) звернулося із позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 03 вересня 2021 року між відповідачем  ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі- ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога») було укладено кредитний договір №944333235 на суму 14000 грн. Кредитний договір підписано електронним підписом, що відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Первісний кредитор свої зобов`язання надати грошові кошти виконав у повному обсязі, що підтверджується Платіжним дорученням. 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» (далі – ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС») укладено договір факторингу №28/1118-01, строк дії якого закінчувався 28 листопада 2019 року. У подальшому до договору факторингу укладалися додаткові угоди, у тому числі щодо продовження терміну його дії.
Первісний кредитор та ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» на виконання цього договору факторингу підписали реєстр прав вимоги № 159 від 09 листопада 2021 року, за яким від первісного кредитора до ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» було відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором у розмірі, зазначеному у реєстрі прав вимоги.
05 серпня 2020 року між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» та Товариству з обмеженою відповідальністю «ФК «Онлайн Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс») було укладено договір факторингу №05/0820-01. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №9 від 30 травня 2023 року ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» передало право вимоги за кредитним договором до відповідача ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс». 04 червня 2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу №04/06/25-ю, відповідно до якого позивачу відступлено право грошової вимоги до боржників, серед яких згідно реєстру боржників, зазначений відповідач ОСОБА_1 
04 червня 2025 року між ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» та позивачем було укладено договір факторингу № 04/06/25-Ю, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №944333235.
Відповідно до пункту 1.2. цього договору факторингу перехід від ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» до позивача прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно, після чого позивач стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей.
Відповідно до реєстру боржників № б/н від 04 червня 2025 року від ТОВ «ФК «ОНЛАЙН ФІНАНС» до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 59446,80 грн.
Факт переходу прав вимог до відповідача підтверджується актом прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу.
Всупереч умовам кредитного договору відповідач не виконав своїх зобов`язань. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача останній не здійснив жодних платежів для погашення заборгованостей ні на рахунки ТОВ «Юніт Капітал», ні на рахунки попередніх кредиторів. Станом на момент подання позовної заяви заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором складає 59446 грн 80 коп., з яких: 14000 грн – заборгованість по тілу кредиту; 45446 грн 80 коп. – заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом. 
Посилаючись на викладене, позивач просить стягнути з відповідача зазначену заборгованість за кредитом, 2422 грн 40 коп. судового збору та 7000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що з 04 жовтня 2021 року припинилося право кредитодавця нараховувати передбачені договором№944333235  проценти за кредитом та інших платежів за цим договором. Заяви щодо продовження дії договору після 03 жовтня 2021 року ОСОБА_1 не подавав. Також, на думку представника відповідача, з наданих позивачем документів не можливо встановити розмір заявленої до стягнення заборгованості. Без надання деталізованого розрахунку заборгованості відсутні підстави для стягнення заявленої позивачем заборгованості, оскільки неможливо прослідкувати порядок її нарахування. Крім того, позивач не надав суду належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що на виконання умов кредитного договору, укладеного 03 вересня 2021 року №944333235 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 , відповідачу була перерахована сума кредиту кредитором, тобто отримання ним грошових коштів. Також, на думку представника відповідача, трирічний строк позовної давності, який давав право позивачу на звернення до суду про стягнення заборгованості, закінчився 04 жовтня 2024 року.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2026 року позовні вимоги Товариства задоволені.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» заборгованість за кредитним договором кредиту №944333235 від 03 вересня 2021 р. у розмірі 59446 грн 80 коп., з яких: 46000 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 45446 грн 80 коп. - заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422 грн 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн.
Рішення суд мотивував тим, що позивач у передбаченому законом порядку набув право вимоги до відповідача за кредитним договором №944333235 від 03 вересня 2021 року, зобов`язання за яким відповідач не виконав, а тому дійшов висновку про стягнення заборгованості з відповідача в повному обсязі.
Щодо застосування строків позовної давності суд, посилаючись, зокрема на Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, зазначив, що такий строк позивачем не пропущений, оскільки фактично діє положення про продовження строків позовної давності та їхнє зупинення на період дії карантину та воєнного стану. 
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не надав суду належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження укладення між ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» та ОСОБА_1 кредитного договору від 03 вересня 2021 року №944333235, які б відповідали вимогам закону щодо належності та допустимості, а також висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 лютого 2026 року (справа №758/14925/23, провадження № 61-4523св25), а також, що на виконання умов кредитного договору відповідачу була перерахована сума кредиту. Адвокат також зауважує, що за умовами укладеного кредитного договору №944333235 від 03 вересня 2021 року строк надання кредиту визначений з 03 вересня 2021 року до 03 жовтня 2021 року. Розмір кредиту - 14000 грн, проценти за користування кредитом – 6888 грн. Тобто з 04 жовтня 2021 року припинилося право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та інших платежів за цим договором. Заяви щодо продовження дії договору після 03 жовтня 2021 року ОСОБА_1 не подавав. Відтак, надані позивачем витяги з реєстрів боржників до договорів факторингу та розрахунки заборгованості за кредитними договорами не можуть вважатися належними доказами наявності такої заборгованості, оскільки з наданих розрахунків не вбачається, як саме нараховувались проценти за користування кредитними коштами до укладання договорів факторингів, тобто розрахунки заборгованості складені позивачем, а не первісними кредиторами. Таким чином, з наданих позивачем документів не можливо встановити розмір заявленої до стягнення заборгованості. Так, виписки по рахунках або касовий документ можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором в разі, якщо останні відповідають вимогам первинних документів. Представник відповідача вважає, що саме позивач мав визначитися із обсягом доказів, на яких він ґрунтує свої вимоги, та надати суду відповідні докази. Відповідно, ризики ненадання таких доказів мають бути покладені саме на позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін, посилаючись на безпідставність її доводів.
Справа з урахуванням ціни позову та положень частини 1 статті 369 ЦПК України розглянута апеляційним судом без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.
Як установив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 03 вересня 2021 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_3 уклали договір кредитної лінії № 944333235 (далі – Договір, кредитний договір) у формі електронного документа з використанням електронного підпису, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит на суму 14000 грн. на умовах строковості, платності та поворотності - строком на 30 днів, до 03 жовтня 2021 року, зі сплатою процентів за користування кредитом (а.с. 13-16). 
Суд першої інстанції, вирішуючи спір, вважав позовні вимоги доведеними в повному обсязі.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України).
В силу частин 1, 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно вимог частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
З матеріалів справи вбачається, що договір про споживчий кредит № 944333235 від 03 вересня 2021 року був вчинений сторонами у формі електронного документа, підписаний позичальником одноразовим ідентифікатором MNV7E48M.
Тому на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Згідно пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Статтею 11 цього ж суду передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства. 
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»).
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник адвокат Єрмоленко А.В., заперечує доведеність фактів укладання кредитного договору 03 вересня 2021 року з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та отримання за цим договором кредитних коштів, а також наявності заборгованості за договором та її розміру.
Виконання ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» обов`язку щодо надання грошових коштів ОСОБА_1 в сумі 14000 грн підтверджується платіжним дорученням від 03 вересня 2021 року (а.с. 35) та відповіддю на запит суду АТ КБ «ПриватБанк» про емітування картки на ім`я ОСОБА_1 та зарахування коштів на банківський рахунок ОСОБА_1 , а також випискою АТ КБ «ПриватБанк» по рахунку останнього (а.с. 152, 153).
Так, у відповіді АТ КБ «ПриватБанк» від 26 грудня 2025 року вказано, що на ім`я ОСОБА_1 у банку емітовано платіжну карту № НОМЕР_1 . Фінансовий номер телефону, на який направлялася інформація про підтвердження операцій за вказаною картою за період з 03 по 08 вересня 2021 року, - 0661157071. Цей телефон був вказаний ОСОБА_1 в анкетних даних при укладанні Договору.
Зазначені обставини повністю спростовують твердження представника відповідача в апеляційній скарзі стосовно того, що позивач не надав суду належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження того, що на виконання умов кредитного договору, укладеного 03 вересня 2021 року № 944333235 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 , останньому була перерахована сума кредит.
Колегія суддів відхиляє заперечення в апеляційній скарзі доведеності факту укладання ОСОБА_1 03 вересня 2021 року Договору та невитребування судом першої інстанції оригіналу цього договору, не здійснення його перевірки та незмінюваності.
Так, відповідно до положень частини 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частинами 1-2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Під час провадження у суді першої інстанції ОСОБА_1 , інтереси якого представляла професійний правник – адвокат Єрмоленко А.В., на власний розсуд визначився із своєю процесуальною позицією, обсягом та підставами заперечень проти позовних вимог, факт укладання Договору 03 вересня 2021 року не спростовував, достовірність долученого позивачем паперового примірника електронного Договору не заперечував. Навпаки у відзиві на позовну заяву представник відповідача у стверджувальній формі виклала обставини щодо укладання останнім кредитного договору 03 вересня 2021 року та його умов. Тому у суду не було підстав для сумніву у справжності паперової копії електронного договору від 03 вересня 2021 року та витребування його оригіналу.
Недоречним є посилання представника відповідача на правову позицію, викладену Верховним Судом у постанові від 04 лютого 2026 року у справі № 758/14925/23, оскільки у цій справі, на відміну від справи, яка розглядається відповідачка в судах обох інстанцій ставила під сумнів надані позивачем копії кредитного договору та просила витребувати їх оригінал, проте судами такі клопотання були проігноровані.
З урахуванням наведеного, а саме, що кредитний договір 03 вересня 2021 року укладено сторонами в електронному вигляді, підписаний позичальником ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а також наявності достатніх доказів, що грошові кошти перераховані на банківський рахунок (картку), який належить відповідачу, апеляційний суд вважає доведеним факт його укладання. Такого висновку дійшов і суд першої інстанції.
Таке ґрунтується на правових висновках, викладених Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22).
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Звертаючись з позовом, ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» як новий кредитор, до якого перейшли права вимоги за укладеним ОСОБА_1 кредитним договором від 03 вересня 2021 року, просило про стягнення з позичальника суми неповернутої заборгованості в сумі 59446 грн 80коп., з яких: 14000 грн. - заборгованість по кредиту; 45446 грн. 80 коп. - заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом.
Статтею 512 ЦК України визначені підстави заміни кредитора у зобов`язанні. За однією з таких підстав кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передавання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено Договором або законом. Крім того, статтею 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено відповідним Договором або законом.
Згідно наявних у справі доказів 28 листопада 2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (Фактор) уклали договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого закінчується 28 листопада 2019 року (а.с. 44-49).
28 листопада 2019 року ТОВ «Манівео» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду №19, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31 грудня 2020 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін (а.с. 49, зворот). 
31 грудня 2020 року між Клієнтом та Фактором укладено додаткову угоду № 26 до Договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, якою сторони продовжили строк договору до 31 грудня 2021 року. В даній додатковій угоді договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року викладено у новій редакції (а.с. 50-54).
31 грудня 2021 року сторони договору факторингу уклали додаткову угоду №27, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2022 року. (а.с. 55).
Аналогічні додаткові угоди (№31 та № 32) ТОВ «Манівео» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали 31 грудня 2022 року та 31 грудня 2023 року, якими, відповідно, продовжили строк дії договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року до 31 грудня 2023 року та 31 грудня 2024 року (а.с 55, зворот, 56).
Предметом договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року є відступлення прав вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги.
Відповідно до п. 1.3. Договору під правом вимоги розуміється всі права Клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.
Пунктом 1.2. визначено, що перелік кредитних договорів наводиться у відповідних додатках до Договору, а саме - реєстрах прав вимоги.
Пунктом 4.1.встановлено, що право вимоги переходить від Клієнта до Фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку цього Договору. Згідно із підпунктом 5.3.3 договору факторингу Фактор має право розпоряджатися правом вимоги на свій власний розсуд, в тому числі відступати право вимоги на користь третіх осіб.
Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 150 від 11 листопада 2021 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача ОСОБА_1 на загальну суму 37752 грн. 40 коп. за кредитним договором №944333235 (а.с. 57-58).
05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, строк дії якого закінчується 04 серпня 2021 року (а.с. 60-64).
В подальшому ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклали додаткові угоди: №2 від 03 серпня 2021 року та №3 від 30 грудня 2022 року, якими продовжено строк дії договору факторингу до 30 грудня 2024 року включно, всі інші умови залишились без змін (а.с. 64 зворот, 65).
Предметом даного договору факторингу є відступлення прав вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги. Право вимоги від Клієнта до Фактора переходить в момент підписання сторонами відповідного реєстру прав вимог, встановленому у відповідному додатку до договору (п.4.1).
Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 9 від 30 травня 2023 року до договору факторингу № 05/0820-01 від 30 травня 2023 року від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 59446 грн. 80 коп. ( а.с. 66-67).
Відповідно до підпункту 5.3.3 договору факторингу № 05/0820-01 Фактор має право розпоряджатися правом вимоги на свій власний розсуд, в тому числі відступати право вимоги на користь третіх осіб.
04 червня 2025 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (Клієнт) та позивач (Фактор) уклали договір факторингу № 04/06/25-Ю (а.с.69-73). 
За цим договором Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт зобов`язується відступити Факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб – боржників, включаючи суму основаного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення прав грошової вимоги до боржників, який формується згідно із додатком № 1, є невід`ємною частиною договору. (пункт 1.1).
Перехід права вимоги заборгованості до боржників переходить від Клієнта до Фактора відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно із додатком № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до Фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору акт (пункт 1.2).
Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 04/06/25-Ю від 04 червня 2025 року, акту прийому передачі реєстру боржників від 04 червня 2025 року від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача перейшло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 на загальну суму 59446 грн. 80 коп. (а.с. 74-76).
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (частина 1 статті 1077 ЦК України).
Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.
Частиною 1 статті 1078 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 
Враховуючи наведені положення закону та зміст долучених позивачем договорів факторингу, реєстрів боржників, акту прийому передачі реєстру боржників, колегія суддів приходить до переконання, що позивач належними та допустимими доказами довів, що набув право вимоги до відповідача за договором №944333235 від 03 вересня 2021 року.
У справі, що розглядається, право вимоги до боржника ОСОБА_1 за договором №944333235 від 03 вересня 2021 року переходило від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до кожного наступного нового кредитора три рази, де фінальним кредитором є ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ». Тому для перевірки існування у ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» права вимагати виконання боржниками відповідних обов`язків має надати докази переходу прав у зобов`язанні на кожному етапі.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012 тощо.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження факту набуття ТОВ «Таліон Плюс», ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» права вимоги до відповідача позивач надав копії відповідних документів – договорів факторингу з додатковими угодами, виписок з реєстрів прав вимоги та боржників, виписку по особовому рахунку боржника ОСОБА_1 .
За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до пункту 2.2.2 Договору позичальник зобов`язується здійснювати повернення кредиту, сплачувати проценти за користування кредитом один раз на два тижні згідно із графіком платежів на банківський рахунок кредитодавця. 
Позичальник ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконував, в зв`язку з чим виникла заборгованість. 
За такого позивач як кредитор у зобов`язанні має право на задоволення вимог до боржника ОСОБА_1 .
Згідно долучених позивачем розрахунків заборгованості, складених первісним кредитором, ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС»», виписки з особового рахунку позичальника ОСОБА_1 за договором №944333235 від 03 вересня 2021 року (а.с. 81-84) загальний розмір заборгованості складає 59446 грн. 80 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом у розмірі 14000 грн., заборгованість за процентами – 45446 грн. 80 коп. Таке спростовує доводи апеляційної скарги про відсутність у справі розрахунку заборгованості, оскільки наведені докази підтверджують саме застосований кредиторами механізм нарахування заборгованості за кожною її складовою.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).
Згідно висновків Великої Палати, викладених у пунктах 113-115 постанови Великої Палати від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 «у статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.
Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.
Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови)».
Так, сторони договору кредитної лінії № 944333235 від 03 вересня 2021 року передбачили наступні умови щодо виплати процентів. 
У пункті 1.9.1 Договору зазначено, що виключно на період строку, визначеного в пункті 1.7 Договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 598,60 процентів річних, що становить 1,64 процентів від суми кредиту за кожний день користування ним.
Згідно з пункту 1.9.2 за умови продовження строку дисконтного періоду на умовах п. 1.8. Договору, з наступного дня після закінчення вказаного в п. 1.7 Договору строку, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за індивідуальною процентною ставкою в розмірі 597,53 процентів річних, що становить 1,64 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним. Кредитодавець за своїм вибором може надавати позичальнику знижки на розмір індивідуальної процентної ставки, про що останній інформується в особистому кабінеті.
Якщо позичальник користуватиметься кредитом після закінчення дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів в порядку, передбаченому п.1.8 Договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною та індивідуальною процентною ставкою за весь строк дисконтного періоду скасовуються з дати надання кредиту і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою в розмірі 722,70 процентів річних, що становить 1,98 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним, відповідно до чого позичальник зобов`язується сплатити кредитодавцю різницю між нарахованими процентами за базовою процентною ставкою та фактично сплаченими процентами за дисконтною та індивідуальною процентними ставками за весь строк користування кредитом протягом дисконтного періоду (пункт 1.9.3 Договору).
Також, посилаючись на положення статті 212 ЦК України, сторони Договору домовилися, що відкладальною обставиною за цим договором щодо виникнення у позичальника зобов`язань по сплаті процентів за базовою процентною ставкою від дати отримання кредиту по дату закінчення дисконтного періоду є факт продовження користування кредитом понад строк дисконтного періоду з врахуванням всіх продовжень строку дисконтного періоду на умовах пункту 1.8 договору.
Базова процентна ставка за користування кредитом не застосовується протягом строку дисконтного періоду виключно за умови якщо розмір базової процентної ставки більший ніж 1,98 процентів від суми кредиту за кожен день користування кредитом. В усіх інших випадках нарахування процентів за базовою процентною ставкою здійснюється відповідно до умов цього пункту договору.
Аналіз долучених позивачем розрахунків заборгованості дає підстави для висновку, що ї розмір, зокрема щодо процентів за користування кредитом, нарахований у повній відповідності з умовами підпунктів 1.9.1., 1.9.2., 1.9.3. Договору.
Щодо періоду нарахування процентів за користування кредитом, слід виходити з таких умов Договору.
Пунктом 1.11 Договору передбачено, що основна сума кредиту має бути повернута не пізніше дати закінчення дисконтного періоду, а у разі якщо позичальник продовжує користуватися грошовими коштами після закінчення дисконтного періоду, з урахуванням всіх продовжень строку дисконтного періоду та у разі продовження строку дії договору на умовах п. 1.12 договору, основна сума кредиту має бути повернута не пізніше дати, визначеної за правилами п. 1.12.1 договору, але у будь-якому разі не пізніше граничного строку дії договору (закінчення строку його дії чи дати його дострокового розірвання). Також позичальник має право достроково повернути основну суму кредиту повністю або частково та сплатити всі фактично нараховані проценти у будь-який час.
Відповідно до підпунктів 1.12.1 Договору зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту переносяться на наступний день після закінчення дисконтного періоду, однак при ненадходженні платежу зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніж на 90 календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду; з наступного дня після закінчення дисконтного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 1087,70 процентів річних, що становить 2,98 процентів в день від суми кредиту за кожен день користування ним.
Наведені умови свідчать про те, що оскільки позичальник ОСОБА_1 протягом дисконтного періоду (30 днів) суму кредиту не повернув термін повернення кредиту був продовжений загалом на 90 днів з відповідним нарахуванням процентів за користування кредитними коштами, що відповідає положенням пункту 1.11 та підпункту 1.12.1 Договору.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що належними та допустимими доказами у справі підтверджені факти укладання між ТОВ «Манівео швидка фінансова компанія» та. договору №944333235 03 вересня 2021 року у передбаченій законом формі, виконання кредитором умов договору щодо надання позичальнику кредитних коштів та невиконання останнім в повному обсязі зобов`язань з повернення цих коштів разом із нарахованими відповідно до умов договору процентами за користування кредитними коштами, а також перехід прав вимоги за цим договором до ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ», що є підставою для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором на користь позивача у зазначеному в позовній заяві розміру.
Тому посилання представника відповідача на необґрунтоване нарахування процентів є безпідставним та суперечить умовам укладеного ОСОБА_1 . Договору.
За такого суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи на підставі належним чином оцінених доказів, правильно визначився з природою спірних правовідносин та ухвалив у справі, яка переглядається, законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає положенням матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з дотриманням вимог процесуального закону, а тому колегія суддів відповідно до статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду залишено без змін, відсутні підстави для розподілу судових витрат, які в цій справі покладаються на відповідача.
Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана його представником адвокатом Єрмоленко Анною Володимирівною, залишити без задоволення, рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська
______________________________________________
Повна постанова складена 05 травня 2026 року