ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
08.05.2026	Справа № 910/1837/26	

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛАНЕТА-ІНКС» 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Інвест Сістемс»
про стягнення 301 116, 03 грн,
Суддя Я.А.Карабань
Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось). 

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ПЛАНЕТА-ІНКС» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Інвест Сістемс» (надалі – відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 301 116, 03 грн, з яких: 115 037, 28 грн основний борг, 137 990, 14 грн пеня, 35 909, 01 грн інфляційні втрати, 12 179, 60 грн 3% річних.
Позовні вимоги, з посиланням на ст. 3, 11, 526, 530, 612, 625, 629 Цивільного кодексу України, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором поставки поліграфічної продукції №ПІ-40 від 29.01.2015, в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі №910/1837/26. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).
16.03.2026 від представника позивача надійшла заява про зміну місцезнаходження позивача.
30.03.2026 від представника позивача надійшла виписка банку про рух коштів, а також письмове підтвердження, що ціна позову не змінилась.
Про розгляд даної справи відповідач був повідомлений ухвалою суду від 02.03.2026, яка отримана останнім у його електронному кабінеті, що підтверджується повідомленням про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи 03.03.2026 о 13:24 год.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи.
За відсутності відзиву від відповідача суд вирішує справу за наявними матеріалами на підставі ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.
Беручи до уваги наведене вище та відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об?єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання) за наявними в ній матеріалами.
Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
При розгляді справи судом враховано частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з?ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об?єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

29.01.2015 між позивачем (надалі - постачальник) та відповідачем (надалі – покупець) укладено договір поставки поліграфічної продукції №ПІ-40 (надалі – договір), відповідно до п.1.1. якого, постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором, виготовляти та поставляти однією чи багатьма окремими поставками і передавати у власність (повне господарське відання) покупцю фарби та лаки для виготовлення поліграфічної продукції (надалі – продукція), а покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених цим договором прийняти та оплатити таку продукцію.
Загальна кількість продукції, що є предметом поставки за цим договором, її дольове співвідношення (асортимент, номенклатура) за сортами, видами, типами, розмірами визначаються у погоджених сторонами видаткових накладних (п.1.2. договору).
Згідно з п.2.1. договору, постачальник відвантажує продукцію на адресу покупця за цінами, що визначені постачальником і які погоджені з покупцем та зазначаються у відповідній видатковій накладній за відповідної поставки продукції.
Пунктом 2.2. договору визначено, що загальна ціна продукції по цьому договору складається із ціни відповідних поставок продукції, що проводяться на умовах, визначених цим договором та протягом строку його дії.
Відповідно до п.5.1. договору, поставка продукції за цим договором здійснюється на підставі письмової заявки покупця, яка повинна містити найменування продукції, що поставляється, асортимент, кількість, строк, протягом якого повинна бути проведена поставка.
Згідно з п.5.5. договору, місцем поставки за цим договором є відповідний склад постачальника або місце, визначене покупцем.
Відповідно до п.6.1. договору, оплата продукції здійснюється на умовах відстрочення платежу і повинна бути проведена протягом 7 банківських днів, розпочинаючи із наступного дня, що наступає після дня отримання покупцем продукції і підписання відповідної видаткової накладної.
Транспортування продукції, відвантаженої покупцю, проводиться, як правило, автомобільним транспортом (п.7.3. договору).
Згідно з п.10.2. договору, у разі прострочення термінів оплати за отриману продукцію покупець зобов`язаний сплатити продавцю суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
Відповідно до п.10.3. договору, за прострочення термінів оплати за отриману продукцію покупець сплачує покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла за період, у який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення.
Пунктом 12.6. договору визначено, що він набуває чинності в день підписання його обома сторонами і діє до 31.12.2016, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань по ньому. Договір вважається продовжений на той самий строк і на тих самих умовах, якщо жодна із сторін не повідомить про його розірвання письмово, за один місяць до закінчення дії цього договору.
Матеріали справи не містять жодних доказів направлення будь-якою із сторін письмового повідомлення про розірвання договору у порядку та строки, визначені п. 12.6. договору.
Отже, з урахуванням погоджених сторонами умов договору, а саме відсутності повідомлення про його розірвання за один місяць до закінчення строку дії, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, а відтак є чинним та таким, що діє між сторонами на момент виникнення спірних правовідносин.
Так, на виконання умов договору, 28.12.2022 та 19.01.2023 позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 133 680, 72 грн, що підтверджується:
- видатковими накладними: №ПІ-0000970 від 28.12.2022 на суму 83 522, 04 грн (а.с. 12) та № ПІ-0000041 від 19.01.2023 на суму 50 158, 68 грн (а.с. 14);
- товарно-транспортними накладними №2812/12 від 28.12.2022 на суму 83 522, 04 грн (а.с. 13) та №000000038 від 19.01.2023 на суму 50 158, 68 грн (а.с. 15).
Вказані видаткові накладні підписані з боку відповідача без зауважень та заперечень.
У свою чергу, відповідачем 25.07.2025 частково здійснено оплату поставленого товару згідно договору, а саме в розмірі 18 643, 44 грн, що підтверджується випискою банку Акціонерного товариства «ПУМБ» від 16.02.2026 (а.с. 16).
Як зазначає позивач, несплаченим залишився товар у розмірі 115 037, 28 грн (133 680, 72 грн - 18 643, 44 грн).
Спір у даній справі виник з підстав неналежного виконання відповідачем свого грошового зобов`язання за договором поставки в частині своєчасної та повної оплати поставленого товару, з огляду на що, позивач просить суд стягнути з відповідача 115 037, 28 грн основного боргу, 137 990, 14 грн пені, 35 909, 01 грн інфляційних втрат та 12 179, 60 грн 3% річних.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки. 
Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
На підставі укладеного між сторонами договору в позивача виник обов`язок здійснити поставку товару, а у відповідача – прийняти такий товар у обсязі, погодженому сторонами та оплатити його вартість.
Як убачається із матеріалів справи позивач 28.12.2022 та 19.01.2026 поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 133 680, 72 грн, що підтверджується видатковими накладними: №ПІ-0000970 від 28.12.2022, № ПІ-0000041 від 19.01.2023 та товарно-транспортними накладними №2812/12 від 28.12.2022, №000000038 від 19.01.2023 (а.с.12-15).
Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до п.6.1. договору, оплата продукції здійснюється на умовах відстрочення платежу і повинна бути проведена протягом 7 банківських днів, розпочинаючи із наступного дня, що наступає після дня отримання покупцем продукції і підписання відповідної видаткової накладної.
Враховуючи зазначене вище, суд приходить до висновку, що строк оплати отриманого товару за видатковою накладною №ПІ-0000970 від 28.12.2022 на суму 83 522, 04 грн настав 06.01.2023 (28.12.2022 + 7 банківських днів), а за видатковою накладною № ПІ-0000041 від 19.01.2023 на суму 50 158, 68 грн – 30.01.2023 відповідно (19.01.2023 + 7 банківських днів).
Відповідачем, у свою чергу, частково здійснено оплату за поставлений товар, а саме в розмірі 18 643, 44 грн, що підтверджується випискою банку Акціонерного товариства «ПУМБ» від 16.02.2026 (а.с. 16).
Закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09 листопада 2018 року в справі № 911/3685/17.
Суд розцінює часткову оплату відповідача, як визнання ним основного боргу.
Матеріалами справи підтверджується факт наявності у відповідача суми основної заборгованості за договором поставки в розмірі 115 037, 28 грн (133 680, 72 грн (загальна сума поставленого товару) - 18 643, 44 грн (сплачено відповідачем). Доказів її погашення, відповідачем не надано та вказана заборгованість не спростована, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог.
Крім цього, за порушення виконання грошового зобов`язання позивач просить стягнути з відповідача 12 179, 60 грн 3% річних за загальний період з 29.12.2022 по 16.02.2026 та 35 909, 01 грн інфляційних втрат за загальний період з січня 2023 року по січень 2026 року.
Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Суд звертає увагу на те, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних.
Вказана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної Палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 № 910/13071/19.
Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, наданий позивачем у розмірі 35 909, 01 грн інфляційних втрат за загальний період з січня 2023 року по січень 2026 року, суд визнає його обґрунтованим та арифметично вірним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Також перевіривши розрахунок 3 % річних, наданий позивачем у розмірі 12 179, 60 грн за загальний період з 29.12.2022 по 16.02.2026, суд встановив, що він є арифметично невірним, оскільки при здійсненні розрахунку позивачем не враховано положення п.6.1. договору в частині відстрочення платежу на 7 банківських днів та помилково визначено початковою датою нарахування 3% річних за видатковою накладною №ПІ-0000970 від 28.12.2022 – 29.12.2022, а за видатковою накладною № ПІ-0000041 від 19.01.2023 – 20.01.2023, тоді як вірно здійснювати нарахування 3% річних за видатковою накладною №ПІ-0000970 від 28.12.2022 з 07.01.2023 (строк оплати до 06.01.2023 включно), а за видатковою накладною № ПІ-0000041 від 19.01.2023 – з 31.01.2023 (строк оплати до 30.01.2023 включно). 
Суд здійснивши власний розрахунок 3% річних за загальний період з 07.01.2023 по 16.02.2026, при цьому обмежившись періодами та сумами, визначеними позивачем, встановив, що розмір 3% річних за вказаний період складає 12 061, 48 грн, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі визначеному судом.
Крім цього, в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого зобов`язання за договором у частині своєчасної поставки товару позивачем заявлено до стягнення 137 990, 14 грн пені за загальний період з 29.12.2022 по 16.02.2026.
Пунктом 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.
За приписами ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України).
Відповідно до п.10.3. договору, за прострочення термінів оплати за отриману продукцію покупець сплачує покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла за період, у який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення.
Перевіривши розрахунок пені в сумі 137 990, 14 грн за загальний період з 29.12.2022 по 16.02.2026, суд встановив, що він є арифметично невірним, оскільки при здійсненні розрахунку позивачем не враховано положення п.6.1. договору в частині відстрочення платежу на 7 банківських днів та помилково визначено початковою датою нарахування пені за видатковою накладною №ПІ-0000970 від 28.12.2022 – 29.12.2022, а за видатковою накладною № ПІ-0000041 від 19.01.2023 – 20.01.2023, тоді як вірно здійснювати нарахування пені за видатковою накладною №ПІ-0000970 від 28.12.2022 з 07.01.2023 (строк оплати до 06.01.2023 включно), а за видатковою накладною № ПІ-0000041 від 19.01.2023 – з 31.01.2023 (строк оплати до 30.01.2023 включно). 
Суд здійснивши власний розрахунок пені за загальний період з 07.01.2023 по 16.02.2026, при цьому обмежившись періодами та сумами, визначеними позивачем, встановив, що розмір пені за вказаний період складає 136 204, 60 грн, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі визначеному судом.
Відповідач доводів позивача не спростував, контррозрахунок заявлених сум не надав.
Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З огляду на наведені вище норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 115 037, 28 грн основного боргу, 136 204, 60 грн пені, 35 909, 01 грн інфляційних втрат та 12 061, 48 грн 3% річних.
Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 86, 129, 233, 237 - 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Інвест Сістемс» (03067, місто Київ, вулиця Машинобудівна, будинок 44, ідентифікаційний код 37352840) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЛАНЕТА-ІНКС» (04125, місто Київ, вулиця Світлицького, будинок 35, ідентифікаційний код 37298747) 115 037 (сто п`ятнадцять тисяч тридцять сім) грн 28 коп. основного боргу, 136 204 (сто тридцять шість тисяч двісті чотири) грн 60 коп. пені, 35 909 (тридцять п`ять тисяч дев`ятсот дев`ять) грн 01 коп. інфляційних втрат, 12 061 (дванадцять тисяч шістдесят одну) грн 48 коп. 3% річних та 4 488 (чотири тисячі чотириста вісімсот вісімдесят вісім) грн 18 коп. судового збору.
3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.
4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
5. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Суддя Я.А. Карабань