ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4905/26 Справа № 173/1153/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Берелет В. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Свистунової О.В.,
суддів: Пищиди М.М., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря – Паромової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2026 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Холд Плюс», треті особи: ОСОБА_2 , Верхньодніпровська міська рада, про розірвання договору оренди , –    

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2024 року  ОСОБА_1  звернувся до Криничанського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Холд Плюс», треті особи: ОСОБА_2 , Верхньодніпровська міська рада, про розірвання договору оренди.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП № 079898 від 18 вересня 2001 року, на праві спільної часткової власності належить частка земельної ділянки площею 7,40 га, кадастровий номер 1222086200:01:001:0065, яка розташована на території Української сільської ради Кам`янського району Дніпропетровської області.

09 вересня 2020 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Холд Плюс» було укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки, № 113-Р.
Згідно п. 1.1. зазначеного договору, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, кадастровий номер 1222086200:01:001:0065, з цільовим призначенням ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Згідно п. 3.1. договору оренди вбачається, що строк дії зазначеного договору складає 9 років.
Також, зазначеним договором визначено інші умови та права сторін. 
Позивач зазначав, що в порушення п. 4.2. договору оренди, відповідачем протягом 2021, 2022 та 2023 років орендна плата за користування земельною ділянкою не сплачувалась, а при зверненні його до відповідача, надходили пропозиції про розірвання договору та укладання такого договору з іншим орендарем, оскільки відповідач реорганізується. Таким чином, відповідачем за останні три роки позивачу орендна плата сплачувалась несвоєчасно, чим порушуються умови договору оренди земельної ділянки.  Тому, з урахуванням наведеного, позивач звернувся до суду з цим позовом та просив розірвати договір оренди земельної ділянки № 113-Р від 09 вересня 2020 року, скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, кадастровий номер 1222086200:01:001:0065, площею 7,4 га, номер запису про інше речове право: 39084442, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 04 листопада 2020 року, зареєстроване державним реєстратором Верхньодніпровської міської ради Дніпропетровської області. Також позивач просив стягнути з відповідача 2422,40 грн. судового збору та 5000 грн. витрат на правову допомогу.
Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2026 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовну заяву.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.
У відзиві відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У відзиві третя особа ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.
10.06.2026 року на адресу апеляційного суду надійшла заява від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Холд Плюс» - адвоката Романцова М.В. про розгляд справи без участі.
10.06.2026 року на адресу апеляційного суду надійшла заява від представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , в якій останній просив розгляд справи проводити проводити без участі особи ОСОБА_1 , який про час та дату розгляду повідомлений належним чином та адвоката Снігура А.С. за наявними письмовими доказами. 
Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність нез`явившихся сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов’язковою.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП № 079898 від 18 вересня 2001 року, на праві спільної часткової власності належить частка земельної ділянки площею 7,40 га, кадастровий номер 1222086200:01:001:0065, яка розташована на території Української сільської ради Кам`янського району Дніпропетровської області.

Згідно наявного в матеріалах справи Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав ввласності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 367825479, вбачається що власниками земельної ділянки з кадастровим номером 1222086200:01:001:0065 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по частці кожен.
09 вересня 2020 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Холд Плюс» було укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки, № 113-Р.
Згідно п. 1.1. зазначеного договору, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, кадастровий номер 1222086200:01:001:0065, з цільовим призначенням ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Згідно п. 3.1. договору оренди вбачається, що строк дії зазначеного договору складає 9 років.
Згідно ст. 410 ЦК України землекористувач зобов`язаний вносити плату за користування землею.
Ст. 21 Закону України "Про оренду землі" визначає орендну плату за землю як платіж, який орендатор вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюється за згодою сторін у договорі оренди.
Пунктами 4.1. та 4.2. договору оренди визначено розмір орендної плати та строки внесення такої плати.
Припинення договору оренди землі шляхом його розірвання за рішенням суду може бути в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених ст.ст. 24, 25 Закону України "Про оренду землі" та умовами договору, що передбачено ст. 32 Закону України "Про оренду землі".
Ст. 651 ЦК України встановлює, що розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї з сторін може бути у разі істотного порушення договору другою стороною.
Однією з істотних умов договору оренди землі ст. 15 Закону України "Про оренду землі" визначає орендну плату із зазначенням її розміру, індексації, форми платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Колегія суддів не погоджується із доводами апелянта про те, що відповідачем за останні три роки позивачу орендна плата сплачувалась несвоєчасно, чим порушуються умови договору оренди земельної ділянки, зважаючи на наступне.
Згідно долучених стороною відповідача до матеріалів справи платіжних доручень, вбачається, що позивачу сплачувалась орендна плата за користування земельною ділянкою за 2021 рік у розмірі 11170 грн., за 2022 рік було сплачено 11170 грн., за 2023 рік 11170 грн. 
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить висновку, що орендна плата вносилась відповідачем із незначним простроченням лише за 2022 та 2023 роки, тобто після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України та введення воєнного стану, що спричинило певні труднощі у здійсненні господарської діяльності відповідача.  Водночас орендна плата за 2021 рік була сплачена у строки, визначені договором оренди, що спростовує наведені доводи апелянта. 
Суд також враховує пояснення ОСОБА_2 як третьої особи у цій справі, яка є співвласницею земельної ділянки, договір оренди щодо якої позивач просить визнати недійсним.
У матеріалах справи наявні пояснення третьої особи ОСОБА_2 щодо позову, де остання просила суд першої інстанції: 
1. Прийняти заперечення ОСОБА_2 проти позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ХОЛД ПЛЮС» у справі №173/1153/24 про розірвання договору оренди землі.
2. Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ХОЛД ПЛЮС» у справі №173/1153/24 про розірвання договору оренди землі.
Зокрема у вказаній заяві ОСОБА_2 заперечує проти позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-ХОЛД ПЛЮС» та вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно ч. 1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 87 Земельного кодексу України (далі – ЗК України), право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає при прийнятті спадщини на земельну ділянку.
Частинами 1-3 ст. 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди – у судовому порядку.
У ході розгляду справи позивач не надав ні суду першої, ні апеляційної інстанції належних доказів існування домовленостей між ним та ОСОБА_2 щодо порядку володіння, користування чи розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 1222086200:01:001:0065. Крім того, відсутні будь-які відомості про неналежне виконання умов договору оренди між ТОВ «Агро-Холд Плюс» та ОСОБА_2 .
Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). 
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.
Так, колегією суддів встановлено, що оспорюваний позивачем договір оренди є тристороннім.
Позивач ОСОБА_1 і третя особа ОСОБА_2 , будучи співвласниками спірної земельної ділянки, можуть ініціювати зміни до договору оренди, у тому числі звертатися до суду з вимогою про його розірвання, однак виключно за спільною волею. 
Разом із тим, ОСОБА_1 звернувся до суду самостійно, без погодження з іншим співвласником земельної ділянки та стороною договору оренди - ОСОБА_2 , яка подавши письмовий відзив на апеляційну скаргу підтвердила свої заперечення проти заявлених позивачем позовних вимог. 
За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 червня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.М. Пищида

М.Ю. Петешенкова