Справа № 132/1489/26
3/132/764/26 
ПОСТАНОВА
Іменем України
30 червня 2026 року          місто Калинівка

Суддя Калинівського районного суду Вінницької області СЄЛІН Є.В., при секретарі судового засідання РИБАК І.Ю., за участі: захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – адвоката ФЕРЕНЕЦЬ О.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Хмільницького району Вінницької області, матеріал, який надійшов з батальйону патрульної поліції з обслуговування Хмільницького району Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про притягнення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Лемешівка Вінницької області, українця, громадянина України, із базовою загальною середньою освітою, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП документально не підтверджений, до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 – 01 травня 2026 року о 00год.09хв. по вулиці Вишневій в селі Сальник Хмільницького району Вінницької області, керував транспортним засобом марки (моделі) «Opel Omega», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », з ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота; порушення мови; почервоніння шкіряного покриву обличчя), від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння в передбаченому законом порядку відмовився на місці зупинки транспортного засобу, що зафіксовано на технічний засіб відеозапису, чим порушив пункт 2.5 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене частиною 1 статті 130 КУпАП.
До суду ОСОБА_1 не з`явився, залучив до участі у справі в якості свого захисника – адвоката Ференець Оксану Юріївну (ордер на надання правничої допомоги серії АВ № 1300746, виданий 14.05.2026 року на підставі Договору про надання правничої допомоги б/н від 14.05.2026 року, яким повноваження адвоката не обмежуються).
Адвокат Ференець О.Ю. подала заперечення на протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 654018 від 01.05.2026 року, згідно якого просила закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. 
Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, приходжу до наступних висновків:
Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст.1 КУпАП).
Згідно зі ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Статтею 130 КУпАП передбачена відповідальність у разі керування транспортним засобом особою, яка перебуває у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, та так само відповідальність за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 654018 від 01.05.2026 року слідує, що ОСОБА_1 – 01 травня 2026 року о 00год.09хв. по вулиці Вишневій в селі Сальник Хмільницького району Вінницької області, керував транспортним засобом марки (моделі) «Opel Omega», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », з ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота; порушення мови; почервоніння шкіряного покриву обличчя), від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння в передбаченому законом порядку відмовився на місці зупинки транспортного засобу, що зафіксовано на технічний засіб відеозапису, чим порушив пункт 2.5 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене частиною 1 статті 130 КУпАП.
Вказаний протокол відповідає вимогам ст.256 КУпАП, оформлений компетентним органом в межах повноважень наданих особі, яка його склала, в якому чітко викладено як суть правопорушення так і інші відомості, необхідні для правильного вирішення даної справи.
Згідно з пункту 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Правопорушення вважається закінченим з того моменту, коли особа відмовилася від проходження такого огляду.
За правилами частин 1, 2 статті 266 КУпАП особи, які керують транспортними засобами, річковими або маломірними суднами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими або маломірними суднами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
Процедура проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та оформлення результатів такого огляду визначена Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року № 1452/735 (далі Інструкція).
Так згідно з пунктом 2 розділу І цієї Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі поліцейського) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Ознаками алкогольного сп`яніння згідно з пунктом 3 розділу І Інструкції є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.
Пунктом 6 розділу І Інструкції передбачено, що огляд на стан сп`яніння проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).
Пунктом 1 розділу ІІ цієї Інструкції передбачено, що за наявності ознак, передбачених пунктом 3 розділу І цієї Інструкції, поліцейський проводить огляд на стан сп`яніння за допомогою спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом.
У разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.
Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, підтверджуються дослідженими судом доказами, зокрема: 
протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 654018 від 01.05.2026 року;
рапортом поліцейського взводу № 1 роти № 2 батальйону патрульної поліції з обслуговування Хмільницького району Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України старшого сержанта поліції Демченко М. від 01.05.2026 року; 
направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 01.05.2026 року; 
довідкою старшого інспектора ГАП батальйону патрульної поліції з обслуговування Хмільницького району Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Павлика А.;
відеозаписом з відеореєстраторів (нагрудних бодікамер) працівників органу Національної поліції з місця вчинення адміністративного правопорушення. 
Так, з протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 654018 від 01.05.2026 року слідує, що ОСОБА_1 – 01 травня 2026 року о 00год.09хв. по вулиці Вишневій в селі Сальник Хмільницького району Вінницької області, керував транспортним засобом марки (моделі) «Opel Omega», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », з ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота; порушення мови; почервоніння шкіряного покриву обличчя), від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння в передбаченому законом порядку відмовився на місці зупинки транспортного засобу, що зафіксовано на технічний засіб відеозапису, чим порушив пункт 2.5 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене частиною 1 статті 130 КУпАП.
Обставини, які викладені у протоколі підтверджуються наступними доказами:
рапортом поліцейського взводу № 1 роти № 2 батальйону патрульної поліції з обслуговування Хмільницького району Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України старшого сержанта поліції Демченка М. від 01.05.2026 року, згідно якого, 01.05.2026 року о 00год.09хв. на вулиці Вишневій в селі Сальник, був зупинений транспортний засіб марки (моделі) «Opel Omega», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », під керуванням водія ОСОБА_1 , за порушення комендантської години, у якого були виявлені ознаки алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота; порушення мови; почервоніння шкіряного покриву обличчя), якому було запропоновано пройти огляд на виявлення стану алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку. Від проходження огляду на виявлення стану алкогольного сп`яніння, ОСОБА_1 відмовився на місці зупинки транспортного засобу, за наслідками чого був складений протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП. Водія відсторонено від керування транспортним засобом шляхом його передачі тверезому водієві ОСОБА_3 (посвідчення водія серії НОМЕР_2 );
направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, чи знижують увагу та швидкість реакції від 01.05.2026 року, згідно якого за наявності у водія ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота; порушення мови; почервоніння шкіряного покриву обличчя), йому було запропоновано пройти огляд з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння у найближчому закладі охорони здоров`я, від чого він фактично відмовився, що прослідковується з його дій, які зафіксовані на відеореєстратори (нагрудні бодікамери) працівників органу Національної поліції; 
довідкою старшого інспектора ГАП батальйону патрульної поліції з обслуговування Хмільницького району Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Павлика А., згідно якої, ОСОБА_1 має посвідчення водія серії НОМЕР_3 від 23.06.2022 року, протягом року будь-яких з порушень, передбачених ст.130 КУпАП, не вчиняв;
відеозаписами, які велися на нагрудні бодікамери працівників органу Національної поліції, які були безпосередньо досліджені судом під час розгляду цієї справи про адміністративне правопорушення, на яких чітко зафіксовано факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом марки (моделі) «Opel Omega», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », його зупинення працівниками органу Національної поліції, виявлення у нього ознак алкогольного сп`яніння, пропозиції пройти огляд у передбаченому законом порядку. А також зафіксований факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на виявлення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу.
Надані органом Національної поліції докази суд оцінює відповідно до вимог статей 251, 252, 280 КУпАП, виходячи із їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємного зв`язку в сукупності.
Передусім суд зазначає, що відповідно до статті 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у встановленому законом порядку встановлюються наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, показаннями технічних засобів, що мають функції відеозапису, іншими документами та іншими доказами, передбаченими законом.
Оцінюючи протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 654018 від 01.05.2026 року, суд виходить із того, що він складений уповноваженою службовою особою відповідно до вимог статей 254, 255 та 256 КУпАП, містить дату, час, місце вчинення адміністративного правопорушення, дані про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, суть інкримінованого правопорушення, зазначення конкретних ознак алкогольного сп`яніння, відомості про відмову від проходження огляду, а також правову кваліфікацію дій за частиною першою статті 130 КУпАП.
Будь-яких істотних порушень процесуального порядку складання цього протоколу, які могли б поставити під сумнів його достовірність або допустимість як доказу, судом не встановлено. Протокол містить усі істотні відомості, необхідні для встановлення фактичних обставин події, а наведені у ньому відомості узгоджуються з іншими доказами, дослідженими судом.
При цьому суд бере до уваги, що ОСОБА_1 під час складання протоколу був ознайомлений із його змістом, мав реальну можливість викласти свої пояснення, заперечення чи зауваження щодо викладених у ньому обставин, однак будь-яких застережень щодо змісту протоколу не зазначив, правильність викладених у ньому відомостей не спростував, факт внесення недостовірної інформації не оскаржив, а також не заявляв про порушення своїх процесуальних прав під час оформлення адміністративних матеріалів.
Разом із тим суд зазначає, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не має наперед встановленої доказової сили та не може бути єдиною підставою для висновку про винуватість особи, однак у даній справі його зміст повністю підтверджується іншими належними та допустимими доказами.
Оцінюючи рапорт поліцейського старшого сержанта поліції Демченка М. від 01.05.2026 року, суд виходить із того, що зазначений документ є службовим документом, складеним безпосередньо працівником поліції, який здійснював виявлення адміністративного правопорушення та складав адміністративні матеріали.
Рапорт містить послідовний опис подій, що передували складанню протоколу, обставини зупинки транспортного засобу, причину його зупинення, перелік виявлених у водія ознак алкогольного сп`яніння, інформацію про пропозицію пройти огляд у встановленому законом порядку, відмову водія від такого огляду, а також відомості про відсторонення його від керування транспортним засобом та передачу автомобіля тверезому водієві.
Суд враховує, що наведені у рапорті відомості не є відокремленими чи ізольованими доказами, а повністю узгоджуються із змістом протоколу про адміністративне правопорушення, направленням на медичний огляд та, що є найбільш суттєвим, об`єктивно підтверджуються відеозаписом із нагрудних бодікамер працівників поліції.
За таких обставин суд визнає рапорт належним та допустимим письмовим доказом, який підтверджує послідовність дій працівників поліції та не містить будь-яких внутрішніх суперечностей.
Оцінюючи направлення на огляд водія транспортного засобу від 01.05.2026 року, суд зазначає, що цей документ безпосередньо підтверджує дотримання працівниками поліції процедури, передбаченої статтею 266 КУпАП та Інструкцією про порядок виявлення у водіїв ознак сп`яніння.
У направленні чітко зазначені конкретні ознаки алкогольного сп`яніння, які стали підставою для проведення огляду, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови та почервоніння шкірного покриву обличчя.
Водночас саме направлення підтверджує, що працівниками поліції було запропоновано ОСОБА_1 пройти огляд у закладі охорони здоров`я, однак він фактично відмовився від проходження такого огляду.
Особливого значення цьому доказу надає те, що зазначені у ньому відомості не існують самостійно, а знаходять своє повне підтвердження на відеозаписі з бодікамер, де зафіксовано відповідну пропозицію поліцейського та поведінку водія, яка свідчить про його небажання проходити огляд у передбаченому законом порядку.
Отже, направлення на огляд є належним, допустимим та достовірним доказом, який підтверджує дотримання працівниками поліції процедури направлення особи на огляд та факт її відмови.
Щодо довідки старшого інспектора Павлика А., суд зазначає, що вона підтверджує наявність у ОСОБА_1 посвідчення водія та відсутність протягом року фактів притягнення його до адміністративної відповідальності за статтею 130 КУпАП.
Хоча наведений документ не підтверджує безпосередньо факт вчинення адміністративного правопорушення, він є належним доказом щодо встановлення даних про особу правопорушника та інших обставин, які відповідно до статті 280 КУпАП підлягають встановленню судом під час вирішення питання про вид та розмір адміністративного стягнення.
Тому суд визнає зазначену довідку належним та допустимим письмовим доказом виключно у частині характеристики особи та підтвердження відсутності повторності вчинення правопорушення.
Найбільш вагомим доказом у даній справі суд визнає відеозаписи, здійснені нагрудними бодікамерами працівників поліції.
Відповідно до статті 251 КУпАП показання технічних засобів, які мають функції відеозапису, є самостійним видом доказів у справах про адміністративні правопорушення.
Під час безпосереднього дослідження відеозаписів судом встановлено, що вони є безперервними, не містять ознак монтажу, переривання чи іншого втручання, забезпечують можливість повного сприйняття перебігу подій та дозволяють встановити всі юридично значимі обставини справи.
Із відеозапису беззаперечно встановлено факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом, його зупинення працівниками поліції, спілкування з поліцейськими, повідомлення йому про наявність ознак алкогольного сп`яніння, пропозицію пройти огляд, а також його фактичну відмову від проходження огляду.
Крім того, саме відеозапис дає можливість суду перевірити правильність та достовірність відомостей, викладених у протоколі, рапорті та направленні на огляд, а тому має підвищену доказову цінність як об`єктивне технічне джерело доказової інформації, що не залежить від суб`єктивного сприйняття окремих осіб.
Суд також враховує, що стороною захисту не надано будь-яких доказів, які б свідчили про недостовірність зазначених відеозаписів, їх фальсифікацію, монтаж або інші обставини, які могли б поставити під сумнів їх належність чи допустимість.
Оцінюючи всю сукупність доказів, суд виходить із того, що жоден із досліджених доказів не суперечить іншому, усі вони є взаємопов`язаними, логічно доповнюють один одного та послідовно відображають єдину картину подій.
Протокол про адміністративне правопорушення підтверджує факт фіксації правопорушення та його юридичну кваліфікацію; рапорт працівника поліції деталізує обставини його виявлення; направлення на огляд підтверджує дотримання процедури направлення особи на медичний огляд та факт відмови від його проходження; відеозапис об`єктивно підтверджує всі наведені обставини та усуває будь-які сумніви щодо правильності їх сприйняття; довідка щодо посвідчення водія характеризує особу правопорушника та підтверджує відсутність повторності правопорушення.
Будь-яких істотних суперечностей між зазначеними доказами судом не встановлено. Навпаки, вони утворюють єдину, логічну, узгоджену та взаємопов`язану систему доказів, яка виключає випадковість чи помилковість викладених у них відомостей.
З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що кожен із досліджених доказів окремо є належним та допустимим, а їх сукупність є достатньою, взаємоузгодженою та переконливою для висновку про те, що 01 травня 2026 року ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом, маючи очевидні ознаки алкогольного сп`яніння, після законної вимоги працівників поліції відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у порядку, встановленому законом, чим порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 130 КУпАП.
Згідно приписів статті 252 КУпАП, суддя оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Пунктом 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey, п. 282) визначено, що доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.
У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року та «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.
Оцінюючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що факт відмови ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, знайшов своє підтвердження та повністю доведений поза розумним сумнівом в ході даного судового розгляду, а його дії за ч.1 ст.130 КУпАП правильно кваліфіковано.
Слід зауважити, що підстава зупинки транспортного засобу не є предметом доказування у справі за статтею 130 КУпАП, оскільки ця обставина не має значення для правильного вирішення справи та встановлення факту відмови від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Відповідно до статті 266 КУпАП огляду на стан алкогольного сп`яніння підлягають особи, щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у такому стані. При цьому законодавець не встановлює обов`язку поліцейського попередньо достовірно встановити факт перебування водія у стані сп`яніння, оскільки саме процедура огляду і призначена для підтвердження або спростування такого припущення. Підставою для початку відповідної процедури є наявність об`єктивних ознак, які можуть свідчити про стан сп`яніння, а не беззаперечний доказ його існування.
Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 року № 1452/735, визначено, що огляду підлягають водії, щодо яких у поліцейського є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння, а також наведено перелік зовнішніх ознак алкогольного сп`яніння, до яких належать запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів, порушення мови, виражене тремтіння пальців рук, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя та поведінка, що не відповідає обстановці.
З аналізу наведених норм убачається, що закон наділяє поліцейського певними дискреційними повноваженнями щодо первинної оцінки поведінки водія та наявності зовнішніх ознак можливого стану сп`яніння. Такі дискреційні повноваження полягають не у праві довільно визнавати особу такою, що перебуває у стані сп`яніння, а у праві на підставі власного безпосереднього сприйняття обстановки, поведінки водія та інших об`єктивно спостережуваних ознак зробити висновок про наявність достатніх підстав для проведення передбаченої законом перевірки.
Отже, саме поліцейський, який безпосередньо контактує з водієм під час зупинки транспортного засобу, здійснює первинну оцінку його зовнішнього стану. Така оцінка за своєю природою є оціночною діяльністю, що неминуче містить елемент службового розсуду. Водночас цей розсуд не є необмеженим, оскільки він повинен ґрунтуватися виключно на ознаках, прямо передбачених законом та Інструкцією, бути добросовісним, об`єктивним та піддаватися подальшій судовій перевірці.
Суд звертає увагу, що жодна норма КУпАП чи Інструкції не вимагає від поліцейського встановлення одночасної наявності всіх передбачених Інструкцією ознак алкогольного сп`яніння. Достатньою є наявність однієї чи кількох ознак, які з урахуванням конкретних обставин об`єктивно дають підстави припускати перебування особи у стані сп`яніння та ініціювати проведення огляду відповідно до встановленої законом процедури. Саме тому законодавство використовує формулювання «є підстави вважати», яке свідчить про ймовірнісний, а не достовірно встановлений характер відповідного висновку поліцейського.
Водночас остаточний висновок про наявність або відсутність стану алкогольного сп`яніння не належить до дискреційних повноважень поліцейського. Такий висновок формується виключно за результатами огляду, проведеного у порядку, визначеному статтею 266 КУпАП та Інструкцією, із використанням спеціальних технічних засобів або, у передбачених законом випадках, у закладі охорони здоров`я. Саме результати такого огляду, а не суб`єктивне переконання поліцейського, є належним доказом у справі.
Таким чином, сама по собі наявність у поліцейського дискреційних повноважень щодо оцінки зовнішніх ознак сп`яніння не свідчить про свавільність його дій, оскільки реалізація таких повноважень обмежена законом, підлягає процесуальному документуванню, фіксується технічними засобами відеозапису або іншими передбаченими законом способами та може бути перевірена судом під час оцінки допустимості, належності, достовірності й достатності доказів у їх сукупності.
Отже, якщо працівник поліції, діючи в межах наданих законом повноважень, об`єктивно сприйняв наявність однієї чи кількох ознак алкогольного сп`яніння, передбачених Інструкцією, він був не лише вправі, а й зобов`язаний ініціювати проведення огляду відповідно до вимог статті 266 КУпАП. Невиконання такого обов`язку, навпаки, суперечило б покладеним на поліцію завданням щодо забезпечення безпеки дорожнього руху та запобігання керуванню транспортними засобами особами, які можуть перебувати у стані сп`яніння.
На наявному у справі та дослідженому судом відеозаписі з відеореєстраторів (нагрудних бодікамер) працівників органу Національної поліції чітко прослідковуються ознаки алкогольного сп`яніння у ОСОБА_1 , які зафіксовані в справі про адміністративне правопорушення. 
Поведінка водія ОСОБА_1 , його рухи та мова, що зафіксовані на відеореєстратори (нагрудні бодікамери) працівників органу Національної поліції, вказують на наявність у нього ознак алкогольного сп`яніння.
Таким чином, працівники органу Національної поліції правомірно запропонували ОСОБА_1 пройти огляд на виявлення стану алкогольного сп`яніння за допомогою спеціального технічного приладу Драгер та в найближчому закладі охорони здоров`я.
Згідно статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Відповідно до пункту 1.3 ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
За нормами статті 16 Закону України «Про дорожній рух», водій, серед іншого, зобов`язаний виконувати розпорядження поліцейського.
Пунктом 2.5 ПДР України визначено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
З урахуванням вищенаведеного, водій ОСОБА_1 зобов`язаний був неухильно виконати вимогу поліцейського та пройти в установленому порядку огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння, як це визначено законом, проте дану вимогу свідомо не виконав, що прослідковується з досліджених матеріалів справи та відеозаписів з нагрудних бодікамер (відеореєстраторів).
Статтею 60 Конституції України передбачено, що ніхто не зобов`язаний виконувати явно злочинні розпорядження чи накази.
Особою, яка притягується до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 не доведено, що вимога поліцейського пройти в установленому порядку огляд з метою встановлення стану алкогольного сп`яніння, була явно злочинною.
Невиконання вимоги працівника поліції, яка, очевидно, входить до кола його повноважень, не може бути визнане правомірним, якщо особа, виходячи зі своєї оцінки ситуації, вважає таку вимогу безпідставною, і навіть якщо в подальшому виявиться, що ця вимога ґрунтувалася на неправильній оцінці ситуації поліцейським і не мала достатніх підстав (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 444/2115/17).
Отже, невиконання законної вимоги поліцейського не допускається. Правопорушник володіє правом оскаржувати незаконні, на його думку, дії працівників поліції, однак ухилення від виконання вимоги працівника поліції на момент оголошення такої вимоги не може вважатися допустимим способом захисту ймовірно порушених прав та свідчить виключно про зухвале нехтування громадянином встановленого законодавством порядку.
За порушення пункту 2.5 ПДР України, а саме за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, передбачена відповідальність ч.1 ст.130 КУпАП, яка вміняється ОСОБА_1 .
Відмовою від проходження огляду на стан сп`яніння необхідно розуміти свідоме і категоричне не бажання особи пройти відповідний огляд, яке базується на його внутрішньому переконанні про відсутність необхідності проходити цей огляд в силу існування певних мотивів, відомих цій особі і може проявлятися як у активній, так і у пасивній формі.
Відмова від проходження огляду не означає лише вербальну, словесну відмову, але такою відмовою слід вважати невчинення певних дій.
Відповідно до вимог ПДР України, водій транспортного засобу повинен не просто погодитись на проведення огляду на стан сп`яніння, а зобов`язаний виконати вимоги поліцейського, які спрямовані на забезпечення проведення такого огляду, а також своєю процесуальною поведінкою забезпечити можливість проведення огляду і не створювати перешкод щодо реальної можливості його проведення в установленому законом порядку.
Відмова від проходження огляду на стан сп`яніння є правопорушенням з формальним складом, тобто є закінченим саме з моменту висловлення особою відмови від проходження відповідного огляду.
Мотиви відмови водія від виконання вимоги поліцейських у відповідності до пункту 2.5 ПДР України правового значення не мають. Наслідком такої відмови є складення відносно водія протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП. 
Як вбачається з досліджених відеозаписів з нагрудних бодікамер (відеореєстраторів) працівників органу Національної поліції, після виявлення ознак алкогольного сп`яніння у ОСОБА_1 , які йому було оголошено вголос, а саме (запах алкоголю з порожнини рота; порушення мови; почервоніння шкіряного покриву обличчя), та запропоновано пройти огляд у встановленому законом порядку, від чого він фактично відмовився, що прослідковується з його дій, які зафіксовані на нагрудні бодікамери (відеореєстратори) працівників органу Національної поліції. 
Відмова водія виконувати вимоги та вказівки поліцейського, намагання ухилитись від проходження огляду шляхом імітування його проходження, та інші дії, які спрямовані на ускладнення виконання поліцейським своїх обов`язків щодо огляду на стан сп`яніння свідчать про те, що водій транспортного засобу фактично відмовляється від проходження огляду на стан сп`яніння і не бажає проходити такий огляд добровільно.
Конкретні дії водія ОСОБА_1 , які зафіксовані на наявні відеозаписи з нагрудних бодікамер (відеореєстраторів) працівників органу Національної поліції, який на неодноразову пропозицію працівників поліції пройти огляд у встановленому законом порядку, фактично відмовився від запропонованого огляду без наявності об`єктивних причин для цього, суд розцінює як фактичну відмову від проходження огляду з метою виявлення у нього ознак алкогольного сп`яніння.
ОСОБА_1 до закладу охорони здоров`я шляхом самозвернення не звернувся, та не спростував в передбаченому законом порядку підозру у перебуванні в стані алкогольного сп`яніння.
Щодо доводів захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – адвоката Ференець О.Ю., які наведені нею як в залі судового засідання під час виступу, так і в своїх запереченнях, поданих суду в письмовій формі, то суд зазначає наступне.
Суд відхиляє доводи захисника Ференець О.Ю. про те, що працівником поліції були порушені вимоги законодавства, оскільки водієві було запропоновано пройти огляд лише із застосуванням спеціального технічного засобу (приладу «Drager»), без одночасної пропозиції пройти огляд у закладі охорони здоров`я, а тому провадження у справі підлягає закриттю.
Такі доводи є помилковими, оскільки ґрунтуються на вибірковому тлумаченні положень законодавства та не узгоджуються із системним змістом норм Кодексу України про адміністративні правопорушення, Правил дорожнього руху України, Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 року № 1452/735, а також Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1103 від 17.12.2008 року.
Відповідно до пункту 2.5 Правил дорожнього руху України кожен водій зобов`язаний на вимогу поліцейського пройти у встановленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Таким чином, обов`язок водія ОСОБА_1 , встановлений Правилами дорожнього руху, сформульований законодавцем імперативно та не ставиться у залежність від того, який саме спосіб проведення огляду застосовується на початковому етапі його проведення. Зміст цього обов`язку полягає не у проходженні певного окремого етапу огляду, а у виконанні законної вимоги поліцейського щодо проходження процедури огляду в установленому законом порядку.
За своєю правовою природою огляд на стан сп`яніння є єдиною процесуальною процедурою, яка може складатися з декількох послідовних етапів залежно від конкретної ситуації. Проведення огляду із застосуванням спеціального технічного засобу та проведення медичного огляду в закладі охорони здоров`я не є взаємовиключними або альтернативними самостійними юридичними процедурами, а становлять окремі процесуальні форми реалізації єдиного механізму встановлення стану сп`яніння.
При цьому саме відмова особи від виконання законної вимоги поліцейського щодо проходження огляду утворює об`єктивну сторону адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що відповідальність за частиною першою статті 130 КУпАП настає зокрема за факт відмови водія від проходження огляду у порядку, визначеному законом. Тому визначальне значення має поведінка водія, спрямована на невиконання законної вимоги поліцейського, а не окремі процесуальні аспекти проведення відповідної процедури, якщо вони не призвели до обмеження чи позбавлення особи гарантованих законом прав.
Суд враховує, що Інструкція № 1452/735 регламентує алгоритм дій поліцейського та порядок документування проведення огляду, однак її положення не можуть тлумачитися відокремлено від вимог пункту 2.5 Правил дорожнього руху України, який покладає безумовний обов`язок саме на водія пройти огляд у встановленому законом порядку.
Водій ОСОБА_1 , як учасник дорожнього руху, який отримав право на керування транспортними засобами, об`єктивно повинен знати вимоги Правил дорожнього руху України, оскільки відповідно до статті 68 Конституції України незнання законів не звільняє особу від юридичної відповідальності. Більше того, отримання посвідчення водія передбачає підтвердження знань Правил дорожнього руху, зокрема положень пункту 2.5 ПДР України.
Отже, навіть якщо виходити із доводів сторони захисту про те, що поліцейський запропонував пройти огляд лише із використанням спеціального технічного засобу, це саме по собі не могло сформувати у водія ОСОБА_1 обґрунтованого переконання про відсутність у нього обов`язку пройти медичний огляд відповідно до вимог пункту 2.5 Правил дорожнього руху України. Навпаки, відмовляючись від проходження огляду, ОСОБА_1 усвідомлював існування встановленого законом обов`язку пройти саме медичний огляд та свідомо відмовився від його виконання.
Вирішальним є й те, що після висловленої відмови від проходження огляду ОСОБА_1 не виявив жодного наміру виконати свій обов`язок, не наполягав на проведенні медичного огляду у закладі охорони здоров`я, не заявляв про бажання пройти такий огляд, не звернувся самостійно до медичного закладу для спростування підозри щодо перебування у стані сп`яніння. Така поведінка ОСОБА_1 свідчить, що причиною невиконання законної вимоги була не відсутність пропозиції пройти огляд у медичному закладі, а свідоме небажання проходити будь-який огляд взагалі.
Таким чином суд враховує, що водій ОСОБА_1 , який дійсно вважав підозри працівників поліції безпідставними та був переконаний у своїй тверезості, об`єктивно зацікавлений був у якнайшвидшому отриманні медичного підтвердження такої обставини, особливо з огляду на правові наслідки притягнення до адміністративної відповідальності за статтею 130 КУпАП.
Натомість поведінка ОСОБА_1 свідчить про протилежне: після відмови від проходження огляду в установленому законом порядку він не вчинив жодних дій, спрямованих на документальне спростування наявних у працівників поліції підстав для такого огляду та підтвердження своєї позиції про відсутність стану сп`яніння.
З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що доводи сторони захисту зводяться до формального посилання на окремі положення Інструкції без урахування загального змісту правового регулювання та фактичної поведінки водія ОСОБА_1 . Навіть за умови наявності окремих зауважень до алгоритму дій працівника поліції, такі обставини не спростовують встановленого факту свідомої відмови водія ОСОБА_1 від виконання покладеного на нього законом обов`язку пройти медичний огляд на стан сп`яніння та самі по собі не можуть бути безумовною підставою для закриття провадження у справі, оскільки не свідчать про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.
Стверджувальна стороною захисту обставина щодо відсутності на відеозаписі з нагрудних відеореєстраторів працівників поліції безпосереднього моменту вручення особі направлення на медичний огляд та її відмови від його отримання сама по собі не свідчить про недопустимість цього документа як доказу та не спростовує факту його складання у встановленому законом порядку.
Відповідно до положень статей 251, 252, 254, 256, 266 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому жоден доказ не має наперед встановленої сили, а належність, допустимість, достовірність кожного доказу та достатність їх сукупності оцінюються судом за своїм внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного й об`єктивного дослідження всіх матеріалів справи.
Згідно з вимогами статті 266 КУпАП та Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у разі відмови водія від проходження огляду на місці зупинки транспортного засобу або незгоди з його результатами поліцейський оформлює направлення на проведення медичного огляду до закладу охорони здоров`я. Саме направлення є процесуальним документом, який підтверджує реалізацію поліцейським передбаченої законом процедури направлення особи до медичного закладу, однак закон не містить вимоги щодо обов`язкової відеофіксації моменту його складання, вручення чи відмови особи від його отримання як умови допустимості такого документа.
Аналіз змісту матеріалів справи свідчить, що направлення на огляд оформлене у письмовій формі, містить усі необхідні реквізити, відповідає формі, визначеній нормативними актами, та перебуває серед матеріалів адміністративної справи. Будь-яких ознак його складання заднім числом, виправлень, невідповідності дат, часу чи інших істотних порушень судом не встановлено, а стороною захисту не наведено жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про фальсифікацію цього документа або його оформлення після завершення адміністративної процедури.
Навпаки, об`єктивні дані, що містяться у матеріалах справи, підтверджують існування направлення ще до завершення оформлення адміністративних матеріалів. Так, під час дослідження відеозапису судом встановлено, що на момент складання, оголошення та вручення особі протоколу про адміністративне правопорушення направлення вже було оформлене, що безпосередньо підтверджується самим змістом протоколу, у якому містяться відомості про направлення на медичний огляд. Очевидно, що внесення таких відомостей до протоколу було можливим лише за умови фактичного існування відповідного процесуального документа на той момент. Отже, сам протокол у сукупності з письмовим направленням взаємно підтверджують один одного щодо часу складання останнього.
Водночас відсутність на відеозаписі окремого фрагмента, який би відображав вручення направлення чи відмову особи від його отримання, не означає, що відповідна процесуальна дія не відбувалася. Відеозапис є лише одним із засобів доказування і не є єдиним або виключним способом підтвердження кожної процесуальної дії поліцейського. Закон не покладає на орган поліції обов`язку забезпечити безперервну та абсолютну відеофіксацію всіх без винятку процесуальних дій, а відсутність на відеозаписі окремих епізодів сама по собі не нівелює юридичної сили належним чином оформлених письмових документів.
Суд також враховує, що сторона захисту фактично пов`язує недопустимість направлення виключно з відсутністю відеофіксації його вручення, однак такі доводи ґрунтуються лише на припущеннях. Жодних доказів того, що направлення не складалося взагалі, було виготовлене після оформлення протоколу чи не відповідало фактичним обставинам, суду не надано. Відповідно до засад оцінки доказів припущення не можуть бути покладені в основу висновку про недопустимість письмового доказу.
Оцінюючи направлення у взаємозв`язку з протоколом про адміністративне правопорушення, відеозаписом, іншими письмовими матеріалами справи, суд доходить висновку, що цей документ є належним і допустимим доказом у розумінні статті 251 КУпАП, отриманим у межах передбаченої законом процедури, а тому підлягає врахуванню під час встановлення фактичних обставин справи. Доводи сторони захисту щодо його недопустимості лише з підстав відсутності на відеозаписі моменту вручення направлення та відмови від його отримання є необґрунтованими, не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують законності оформлення зазначеного процесуального документа.
Підсумовуючи викладене, наявність у матеріалах справи направлення на медичний огляд, відомостей про нього у протоколі про адміністративне правопорушення та інших процесуальних документів підтверджує дотримання порядку направлення особи на огляд незалежно від повноти відеофіксації окремих процесуальних дій.
Недоліки або неповнота відеозапису не нівелюють інші належні докази та не можуть бути самостійною підставою для висновку про недотримання процедури. Аналогічно окремі неточності у часових показниках або інші несуттєві процесуальні недоліки самі по собі не свідчать про недопустимість доказів та підлягають оцінці виключно в контексті всіх матеріалів справи.
Суд критично оцінює доводи сторони захисту про недопустимість або неналежність відеозапису з нагрудних відеореєстраторів працівників поліції у зв`язку з тим, що на ньому відсутній безпосередній епізод пропозиції водієві пройти огляд у закладі охорони здоров`я після його відмови від проходження огляду на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціального технічного приладу, а також відсутній зафіксований факт відмови від такого огляду.
Відповідно до статті 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у встановленому законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, іншими документами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, які мають функції відеозапису, а також іншими матеріалами справи.
Зі змісту наведених положень закону випливає, що відеозапис є самостійним видом доказу, однак він не має наперед встановленої сили та підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами відповідно до вимог статті 252 КУпАП. Закон не встановлює обов`язку щодо безперервної фіксації абсолютно всіх процесуальних дій, а тому відсутність на відеозаписі окремих епізодів сама по собі не свідчить про його недопустимість чи недостовірність, якщо обставини, які не потрапили до об`єктива відеореєстратора, підтверджуються іншими належними та допустимими доказами, а сукупність доказів не містить істотних суперечностей.
Досліджений судом відеозапис підтверджує, що після зупинки транспортного засобу працівники поліції повідомили водієві про виявлені ознаки сп`яніння та запропонували пройти огляд на стан сп`яніння із використанням спеціального технічного засобу на місці зупинки транспортного засобу. Під час спілкування водій ОСОБА_1 демонстрував повне розуміння характеру висунутої йому законної вимоги, був обізнаний із положеннями пункту 2.5 Правил дорожнього руху України щодо обов`язку пройти медичний огляд на стан сп`яніння та не висловлював нерозуміння суті запропонованої процедури.
Навпаки, із відеозапису вбачається, що для визначення своєї позиції водій ОСОБА_1 звернувся до працівників поліції з проханням надати йому можливість здійснити телефонний дзвінок. Після цього він протягом тривалого часу перебував у салоні автомобіля, де спілкувався телефоном із невстановленою особою, очевидно погоджуючи подальшу свою поведінку. Після завершення телефонної розмови на поставлене працівником поліції запитання про те, чи бажає він пройти огляд у порядку, передбаченому законом, водій ОСОБА_1 висловив чітку, категоричну та безумовну відмову, не ставлячи будь-яких уточнюючих запитань щодо способу проведення огляду, не наполягаючи на проведенні огляду в закладі охорони здоров`я та не заявляючи про бажання пройти медичний огляд в інший спосіб.
При цьому суд звертає увагу, що формулювання працівником поліції запитання про готовність пройти огляд «у встановленому законом порядку» охоплює процедуру огляду, передбачену статтею 266 КУпАП, яка включає як проведення огляду на місці зупинки транспортного засобу із застосуванням спеціального технічного засобу, так і проведення такого огляду в закладі охорони здоров`я у випадках, визначених законом. З огляду на обставини спілкування, поведінку водія ОСОБА_1 та зміст його категоричної відповіді суд доходить висновку, що останній свідомо відмовився від проходження огляду взагалі, а не лише від одного із можливих способів його проведення.
Той факт, що на наданому суду відеозаписі відсутній окремий фрагмент із висловленням пропозиції пройти огляд у закладі охорони здоров`я та безпосередньою відмовою від такого огляду, не спростовує встановлених судом обставин та не нівелює доказового значення відеозапису.
Так, матеріали справи містять направлення на огляд до закладу охорони здоров`я, яке було оформлено працівниками поліції безпосередньо на місці зупинки транспортного засобу. Відомості про складення зазначеного направлення відображені у протоколі про адміністративне правопорушення, зміст якого був оголошений особі. Водій відмовився від підписання протоколу та отримання його копії, при цьому будь-яких зауважень щодо непогодження із викладеними у ньому відомостями або заяв про бажання пройти огляд у медичному закладі не висловив.
Більше того, після оформлення адміністративних матеріалів водій не виявив жодних дій, спрямованих на проходження медичного огляду, не наполягав на доставленні його до найближчого закладу охорони здоров`я та не скористався можливістю самостійно звернутися до відповідного медичного закладу для проведення огляду, хоча жодних об`єктивних перешкод для цього матеріали справи не містять. Така подальша поведінка особи узгоджується саме з наміром повністю відмовитися від проходження огляду, а не з бажанням пройти його в медичному закладі.
Суд також враховує, що докази у справі є взаємопов`язаними та взаємодоповнюючими. Відомості, зафіксовані у протоколі про адміністративне правопорушення, направленні на медичний огляд та відеозаписі, не містять істотних суперечностей між собою, а навпаки, послідовно відображають єдиний перебіг подій. При цьому стороною захисту не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про те, що водій ОСОБА_1 фактично виявляв бажання пройти медичний огляд у закладі охорони здоров`я, але був позбавлений такої можливості внаслідок неправомірних дій працівників поліції.
Отже, оцінюючи відеозапис не ізольовано, а в сукупності з іншими матеріалами справи, суд доходить висновку, що він є належним, допустимим, достовірним та таким, що узгоджується з іншими дослідженими доказами. Відсутність на ньому окремого епізоду щодо пропозиції пройти огляд у закладі охорони здоров`я та відмови від такого огляду не свідчить про недопустимість відеозапису та не спростовує встановленого судом факту свідомої, категоричної та остаточної відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння у порядку, передбаченому законодавством України.
Подання скарги на дії працівників поліції та заяви про проведення службового розслідування після надходження до суду протоколу про адміністративне правопорушення, не змінює процесуального статусу доказів у справі та не свідчить про неможливість її розгляду по суті.
Службове розслідування є внутрішньою процедурою органу державної влади, спрямованою на перевірку дотримання службової дисципліни працівниками поліції, а не на встановлення обставин адміністративного правопорушення у розумінні КУпАП.
Результати службового розслідування не мають для суду наперед встановленої сили та не є обов`язковими при вирішенні питання про винуватість чи невинуватість особи у вчиненні адміністративного правопорушення. Незалежно від наявності чи відсутності такого розслідування суд зобов`язаний самостійно дослідити та оцінити всі наявні у справі докази відповідно до вимог статті 252 КУпАП.
При цьому стороною захисту не наведено обставин, які б свідчили про неможливість розгляду справи без отримання результатів службового розслідування, не зазначено конкретних доказів, які неможливо дослідити під час судового розгляду, а також не доведено, що відомості, які можуть бути встановлені під час такого розслідування, не можуть бути перевірені судом шляхом безпосереднього дослідження наявних матеріалів справи.
Крім того, призначення чи проведення службового розслідування не передбачене КУпАП як підстава для обов`язкового зупинення або відкладення розгляду справи про адміністративне правопорушення. Протилежний підхід фактично надавав би стороні захисту можливість довільно впливати на строки розгляду справи шляхом подання звернень до різних органів державної влади.
Навіть у випадку встановлення службовим розслідуванням дисциплінарного проступку з боку працівника поліції така обставина сама по собі не свідчить автоматично про недопустимість складеного протоколу чи недоведеність вини особи, оскільки питання належності, допустимості, достовірності та достатності доказів належить виключно до компетенції суду та вирішується на підставі самостійної оцінки доказів відповідно до статті 252 КУпАП.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.
У рішенні по справі «О' Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Відповідно до вимог статті 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Відповідно до положень статті 8 КУпАП, особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. 
Санкцією частини 1 статті 130 КУпАП передбачена відповідальність у виді штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Передбачене частиною 1 статті 130 КУпАП адміністративне правопорушення належить до числа найбільш суспільно небезпечних адміністративних деліктів у сфері безпеки дорожнього руху, оскільки посягає на один із найважливіших охоронюваних законом об`єктів – життя та здоров`я людини, безпеку учасників дорожнього руху, громадську безпеку, а також встановлений державою порядок допуску осіб до керування транспортними засобами.
Керування транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, так само як і відмова водія від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, становлять підвищену суспільну небезпеку, оскільки об`єктивно створюють реальну загрозу виникнення дорожньо-транспортних пригод із тяжкими наслідками, незалежно від того, чи настали такі наслідки у конкретному випадку.
Законодавець, встановлюючи адміністративну відповідальність за статтею 130 КУпАП, виходив із превентивного характеру цієї норми. Її метою є не покарання особи за вже заподіяну шкоду, а недопущення виникнення тяжких наслідків, пов`язаних із керуванням транспортними засобами особами, які перебувають у стані сп`яніння або ухиляються від проходження передбаченого законом огляду. Саме тому склад цього адміністративного правопорушення є формальним, а для притягнення особи до відповідальності не вимагається встановлення факту настання дорожньо-транспортної пригоди, заподіяння шкоди життю, здоров`ю чи майну інших осіб.
Відмова водія від проходження огляду на стан сп`яніння законодавцем прирівняна за правовими наслідками до керування транспортним засобом у стані сп`яніння, оскільки така поведінка фактично унеможливлює виконання працівниками поліції покладених на них законом функцій щодо перевірки наявності або відсутності стану сп`яніння та створює умови для уникнення особою відповідальності. Саме з цієї причини закон прямо передбачає самостійну відповідальність за відмову від проходження огляду, незалежно від фактичного стану водія.
Суд звертає увагу, що транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, а його використання потребує від водія максимальної концентрації уваги, швидкої реакції, здатності правильно оцінювати дорожню обстановку та своєчасно приймати рішення. Перебування водія у стані сп`яніння або ухилення від перевірки такого стану істотно підвищує ризик створення аварійної ситуації та становить загрозу не лише самому водієві, а й пасажирам, пішоходам та іншим учасникам дорожнього руху.
Необхідність суворого реагування держави на такі правопорушення обумовлена також значною кількістю дорожньо-транспортних пригод, які вчиняються за участю водіїв у стані сп`яніння та нерідко призводять до загибелі людей, спричинення тяжких тілесних ушкоджень, значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків. Саме тому законодавець встановив за вчинення правопорушень, передбачених статтею 130 КУпАП, один із найбільш суворих видів адміністративної відповідальності у вигляді значного штрафу з обов`язковим позбавленням права керування транспортними засобами.
Суд також виходить із того, що принцип невідворотності юридичної відповідальності є однією з основоположних засад правової держави та необхідною умовою забезпечення належного рівня правопорядку. Ефективність правового регулювання у сфері безпеки дорожнього руху безпосередньо залежить від того, що кожна особа, яка порушила встановлені законом правила, усвідомлює неминучість застосування до неї передбачених законом заходів державного примусу.
Притягнення винної особи до адміністративної відповідальності у таких справах спрямоване не лише на її покарання, а й на досягнення мети адміністративного стягнення, визначеної КУпАП, а саме – виховання особи в дусі неухильного додержання законів України, поваги до правил співжиття, запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами. Реалізація принципу невідворотності відповідальності має важливе превентивне значення, формує у суспільстві переконання щодо неприпустимості керування транспортними засобами у стані сп`яніння або ухилення від проходження відповідного огляду.
Призначення судом адміністративного стягнення за статтею 130 КУпАП у межах санкції закону є не проявом надмірної суворості, а реалізацією визначеної законом державної політики у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, спрямованої на захист життя і здоров`я людини як найвищої соціальної цінності, попередження дорожньо-транспортного травматизму та забезпечення належного рівня дисципліни серед усіх учасників дорожнього руху.
При вирішенні питання про вид та розмір адміністративного стягнення суд виходить із положень статей 23, 33, 130 КУпАП та враховує характер вчиненого адміністративного правопорушення, ступінь його суспільної шкідливості, дані про особу правопорушника, а також мету адміністративного стягнення, яка полягає не лише у покаранні особи за вчинене, а й у її вихованні в дусі додержання законів України та запобіганні вчиненню нових правопорушень як самою особою, так і іншими учасниками дорожнього руху.
Санкція частини першої статті 130 КУпАП встановлює відповідальність у виді штрафу з одночасним позбавленням права керування транспортними засобами на визначений законом строк. Таким чином, позбавлення права керування транспортними засобами є не факультативним, а обов`язковим (безальтернативним) додатковим адміністративним стягненням, яке прямо передбачене диспозицією санкції відповідної норми. Закон не надає суду дискреційних повноважень щодо можливості не застосовувати таке додаткове стягнення або замінювати його іншим заходом впливу.
На відміну від випадків, коли санкція норми передбачає альтернативні види адміністративних стягнень або надає суду право обирати між ними, стаття 130 КУпАП сформульована імперативно. Отже, за умови встановлення вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення та відсутності передбачених законом підстав для закриття провадження суд зобов`язаний застосувати саме той вид адміністративного стягнення, який визначений законодавцем, у тому числі додаткове стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Непризначення такого стягнення фактично означало б зміну судом змісту санкції закону, що виходить за межі наданих суду повноважень та суперечить принципу законності, закріпленому у статті 7 КУпАП.
Суд також враховує, що додаткове стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами має самостійне превентивне значення. Його метою є тимчасове усунення від участі в дорожньому русі особи, яка продемонструвала грубе нехтування встановленими правилами безпеки дорожнього руху, керуючи транспортним засобом у стані сп`яніння або відмовившись від проходження огляду на стан сп`яніння у передбаченому законом порядку. Такий захід спрямований на мінімізацію ризику повторного вчинення аналогічних правопорушень, захист життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху, а також забезпечення належного рівня дорожньої безпеки.
Саме по собі посилання на позитивні характеристики особи, відсутність негативних наслідків, щире каяття, наявність сімейних чи професійних обставин, необхідність користування транспортним засобом у зв`язку з роботою або сімейними потребами не є підставою для незастосування додаткового стягнення, оскільки закон не передбачає можливості звільнення особи від обов`язкового позбавлення права керування транспортними засобами з огляду на такі обставини. Вказані дані можуть враховуватися судом лише у випадках, коли закон надає відповідні дискреційні повноваження, однак щодо санкції статті 130 КУпАП таких повноважень суд не має.
Законодавець, встановлюючи безальтернативний характер додаткового стягнення, виходив із підвищеної небезпеки керування транспортними засобами особами, які перебувають у стані сп`яніння або ухиляються від проходження огляду. Така поведінка створює реальну загрозу життю та здоров`ю людей незалежно від того, чи настали конкретні шкідливі наслідки у кожному окремому випадку. Саме тому позбавлення права керування транспортними засобами є невід`ємним елементом юридичної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП, та відповідає принципам справедливості, пропорційності й невідворотності відповідальності.
Враховуючи вимоги закону, конкретні обставини справи та особу правопорушника, суд приходить до висновку, що на ОСОБА_1 , вина якого доведена належними та допустимими доказами, слід накласти адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, що повністю відповідає принципам законності, справедливості, індивідуалізації відповідальності, пропорційності державного втручання та невідворотності юридичної відповідальності, є необхідним і достатнім для досягнення мети адміністративного стягнення та забезпечення ефективного захисту безпеки дорожнього руху.
У відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір», з ОСОБА_1 слід стягнути в дохід держави судовий збір.
Керуючись ст.ст. 33, 34, 130, 221, 283-284, 287, 294 КУпАП, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накласти адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000грн.00коп. в дохід держави на рахунок (IBAN) UA418999980313080149000002001, отримувач: ГУК у Вінницькій обл./Він.обл/21081300, ЄДРПОУ 37979858, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 665грн.60коп. на номер рахунку (IBAN) UA908999980313111256000026001, отримувач: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код ЄДРПОУ 37993783, Казначейство України (ЕАП).
Штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.
У разі несплати правопорушником штрафу у зазначений строк, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.
У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується  подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті КУпАП, та зазначеного у постанові про стягнення штрафу.
Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення шляхом подання апеляційної скарги.

Суддя