Придніпровський районний суд м.Черкаси    
Справа № 711/547/26
Номер провадження2/711/1050/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2026 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючого судді Петренка О.В.,
за участю секретаря судового засідання Дмитренка О.Ю.,
представника позивача адвоката Нестерка І.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 
ВСТАНОВИВ:
21 січня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Нестерко Ігор Олександрович, звернувся до Придніпровського районного суду м.Черкаси з вказаною позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 гроші кошти в розмірі 160000 доларів США (вхідний №2691, а.с.1-4). 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 02.04.2021 він надав у борг грошові кошти відповідачу ОСОБА_2 в сумі 28000 доларів США зі строком повернення до 02.04.2022. Також 06.05.2021 позивач надав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 46 000 доларів США, які останній мав би повернути до 06.05.2021. Крім того 10.06.2021 позивач передав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 55000 доларів США зі строком повернення до 10.06.2023. І на сам кінець, 05.07.2021 позивач передав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 31000 доларів США зі строком повернення до 05.07.2022. На підтвердження отримання у борг означених грошових коштів відповідачем позивачу видані боргові розписки.
У зв`язку з цим, позивач констатує, що позивач передав відповідачу в борг згідно чотирьох боргових розписок грошові кошти сукупно в розмірі 160000 доларів США.
Не зважаючи на те, що строк виконання грошових зобов`язань за всіма борговими розписками сплинув, проте відповідач відмовляється виконувати зобов`язання та на телефонні дзвінки не відповідає, що і стало підставою звернення позивача до суду з метою захисту своїх майнових прав.
Підсумовуючи викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 160000 доларів США, з яких: 28000 доларів США – згідно розписки від 02.04.2021, 46000 доларів США – згідно розписки від 06.05.2021, 55000 доларів США – згідно розписки від 10.06.2021, та 31000 доларів США – згідно розписки від 05.07.2021. 
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.01.2026 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості; розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначене о 12 год 00 хв 26.02.2026 (а.с.19-20).
Протокольною ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.02.2026 відкладено підготовче засідання до 09 год 30 хв 23.03.2026 (а.с.47).
Протокольною ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.03.2026 відкладено підготовче засідання до 08 год 50 хв 15.04.2026, а також продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів у порядку, передбаченому ч.3 ст.189 ЦПК України (а.с.52).
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.04.2026 закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості; розгляд справи по суті призначено 08 травня 2026 року о 09 год 30 хв.
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Нестерко І.О. в судовому засіданні 08.05.2026 позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у мотивувальній частині позовної заяви, у зв`язку з чим просив суд задовольнити їх та стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 160000 доларів США, з яких: 28000 доларів США – згідно розписки від 02.04.2021, 46000 доларів США – згідно розписки від 06.05.2021, 55000 доларів США – згідно розписки від 10.06.2021, та 31000 доларів США – згідно розписки від 05.07.2021. Додатково повідомив суд про те, що кожна наступна боргова розписка не є новацією боргу, оскільки як сума боргу, так і строк повернення позики кожен наступний раз є суттєво іншими, а також представнику позивача достаменно не відомо, на які цілі необхідні були відповідачу грошові кошти, які ним отримані в позику в позивача. 
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання 08 травня 2026 року о 09 год 30 хв не з`явився, про причини неявки не повідомив, хоча про місце, день і час розгляду справи був повідомлений належним чином, заяв чи клопотань про проведення судового засідання без його участі до суду не подав, відзиву до суду не направив (ч.8 ст.178 ЦПК України передбачено, що разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами).
У зв`язку з цим, 08 травня 2026 року суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. У цьому судовому рішенні суд детально виклав підстави для проведення заочного розгляду справи, а тому повторно їх зазначати у судовому рішенні по суті спору суд не вбачає підстав.
Також 08 травня 2026 року суд, після оголошення про перехід до стадії ухвалення судового рішення, у зв`язку зі складністю справи, керуючись положеннями ч.1 ст.244 ЦПК України, відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 13 год 10 хв 15 травня 2026 року.
Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши процесуальну позицію представника позивача, проголошену під час вступного слова, а також висловлену письмово, дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , що виданий 21.05.2002 Соснівським РВ УМВС України в Черкаській області, копія витягу з якого була досліджена судом у судовому засіданні, що відбулося 08.05.2026 (а.с.5-7). 
Із розписки від 02.04.2021 суд встановив, що цього дня між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 28 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 02 квітня 2022 року. Також із означеного правочину суд встановив, шо він містить підпис ОСОБА_2 як позичальника (а.с.10).
Позивач підтвердив відповідність копії письмового доказу (розписки) оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення, тобто в порядку абз.2 ч.5 ст.95 ЦПК України.
У судовому засіданні, що відбулося 08.05.2026, суд безпосередньо дослідив оригінал розписки позичальника ОСОБА_2 від 02.04.2021 та встановив, що долучена до матеріалів позовної заяви копія означеного правочину відповідає оригіналу.
Із розписки від 06.05.2021 суд встановив, що цього дня між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 46 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 06 травня 2022 року. Також із означеного правочину суд встановив, шо він містить підпис ОСОБА_2 як позичальника (а.с.11).
Позивач підтвердив відповідність копії письмового доказу (розписки) оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення, тобто в порядку абз.2 ч.5 ст.95 ЦПК України.
У судовому засіданні, що відбулося 08.05.2026, суд безпосередньо дослідив оригінал розписки позичальника ОСОБА_2 від 06.05.2021 та встановив, що долучена до матеріалів позовної заяви копія означеного правочину відповідає оригіналу.
Із розписки від 10.06.2021 суд встановив, що цього дня між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 55 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 10 червня 2023 року. Також із означеного правочину суд встановив, шо він містить підпис ОСОБА_2 як позичальника (а.с.12).
Позивач підтвердив відповідність копії письмового доказу (розписки) оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення, тобто в порядку абз.2 ч.5 ст.95 ЦПК України.
У судовому засіданні, що відбулося 08.05.2026, суд безпосередньо дослідив оригінал розписки позичальника ОСОБА_2 від 10.06.2021 та встановив, що долучена до матеріалів позовної заяви копія означеного правочину відповідає оригіналу.
Із розписки від 05.07.2021 суд встановив, що цього дня між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 31 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 05 липня 2022 року. Також із означеного правочину суд встановив, шо він містить підпис ОСОБА_2 як позичальника (а.с.13).
Позивач підтвердив відповідність копії письмового доказу (розписки) оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення, тобто в порядку абз.2 ч.5 ст.95 ЦПК України.
У судовому засіданні, що відбулося 08.05.2026, суд безпосередньо дослідив оригінал розписки позичальника ОСОБА_2 від 05.07.2021 та встановив, що долучена до матеріалів позовної заяви копія означеного правочину відповідає оригіналу.
Суд, безпосередньо дослідивши усі засоби доказування, що подані сторонами, дійшов таких висновків
Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).
Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
З аналізу означених норм матеріального права суд зробив висновок, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
За правовою природою розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Аналогічний висновок щодо застосування положень ст.1046, 1047 ЦК України викладений у постанові Верховного Суду від 22.08.2019 в справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), який судом враховується з метою виконання положень ч.4 ст.263 ЦПК України.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
З аналізу означених норм процесуального права суд зробив висновок, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивач ОСОБА_1 на підтвердження позовних вимог до позовної заяви долучив копії розписок від 02.04.2021, 06.05.2021, 10.06.2021 та 05.07.2021. Водночас, на виконання ухвали суду про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду від 15.04.2026, представник позивача адвокат Нестерко І.О. подав до суду оригінали означених письмових доказів, які судом були безпосередньо дослідженні в судовому засіданні 08.05.2026 з метою виконання положень ч.6 ст.95 ЦПК України.
Таким чином, із досліджених безпосередньо в судовому засіданні оригіналів боргових розписок від 02.04.2021, 06.05.2021, 10.06.2021 та 05.07.2021 (а.с.10-13), суд встановив, що сторони означених договорів позики узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови її повернення, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення таких договорів на зазначених у них умовах шляхом написання та підписання означених розписок безпосередньо відповідачем ОСОБА_3 .
Згідно ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Проте всупереч положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідачем не надано суду жодних доказів як неотримання ним у позику від ОСОБА_1 грошових коштів сукупно в сумі 160 000 доларів США, так і доказів своєчасного та у повному (частковому) обсязі виконання умов означених договорів позики в строки, передбачені цими правочинами. 
Водночас матеріалами справи підтверджується той факт, що суми позики, які були обумовлені між позикодавцем ОСОБА_1 та позичальником ОСОБА_2 і відображені в боргових розписках від 02.04.2021, 06.05.2021, 10.06.2021 та 05.07.2021, були отримані відповідачем готівкою у день написання та підписання ним означених вище боргових розписок.
Такий висновок суду грунтується на тому, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, яким підтверджується як укладення договору позики, його умови, так і засвідчує отримання позичальником від позикодавця певної грошової суми та є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування положень ст.1046 ЦК України у взаємозв`язку із положеннями ст.1047 ЦК України в подібних правовідносинах викладений Верховним Судом у постанові від 16 лютого 2022 року у справі №520/19325/18 (провадження № 61-9353св21). 
Крім того, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.
Отже, проаналізувавши зміст розписки від 02.04.2021, суд встановив, що позивач ОСОБА_1 передав, а відповідач ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти в сумі 28 000 доларів США, які зобов`язався повернути позикодавцю до 02.04.2022. Факт отримання відповідачем у позику грошових коштів від позивача підтверджується словосполученням: «отримав від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 28 (двадцять вісім) тисяч доларів США», що безумовно свідчить про факт переходу коштів від позикодавця до позичальника.
Також, проаналізувавши зміст розписки від 06.05.2021, суд встановив, що позивач ОСОБА_1 передав, а відповідач ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти в сумі 46 000 доларів США, які зобов`язався повернути позикодавцю до 06.05.2022. Факт отримання відповідачем у позику грошових коштів від позивача підтверджується словосполученням: «отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 46 (сорок шість) тисяч доларів США», що безумовно свідчить про факт переходу коштів від позикодавця до позичальника.
Крім того, здійснивши аналіз змісту розписки від 10.06.2021, суд встановив, що позивач ОСОБА_1 передав, а відповідач ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти в сумі 55 000 доларів США, які зобов`язався повернути позикодавцю до 10.06.2023. Факт отримання відповідачем у позику грошових коштів від позивача підтверджується словосполученням: «отримав від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 55 (п`ятдесят п`ять) тисяч доларів США», що безумовно свідчить про факт переходу коштів від позикодавця до позичальника.
Також, провівши аналіз змісту розписки від 05.07.2021, суд встановив, що позивач ОСОБА_1 передав, а відповідач ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти в сумі 31 000 доларів США, які зобов`язався повернути позикодавцю до 05.07.2022. Факт отримання відповідачем у позику грошових коштів від позивача підтверджується словосполученням: «отримав від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 31 (тридцять одна) тисяча доларів США», що безумовно свідчить про факт переходу коштів від позикодавця до позичальника.
Щодо валюти зобов`язання та суми заборгованості за договорами позики від 02.04.2021, 06.05.2021, 10.06.2021 та 05.07.2021, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, то суд зазначає про таке.
Як встановлено судом зі змісту кожної з боргових розписок від 02.04.2021, 06.05.2021, 10.06.2021 та 05.07.2021, сторони означених договорів позики обумовили, що відповідач (позичальник) ОСОБА_2 зобов`язався повернути позивачу (позикодавцю) ОСОБА_1 отриману суму грошових коштів. 
З аналізу змісту договорів позики від 02.04.2021, 06.05.2021, 10.06.2021 та 05.07.2021, що укладені між позикодавцем та позичальником, на виконання яких позичальником видано позикодавцю боргові розписки від 02.04.2021, 06.05.2021, 10.06.2021 та 05.07.2021, суд встановив, що змістом зобов`язання є повернення заборгованості в іноземній валюті, тобто в доларах США.
Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), який, відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України, враховується судом під час розгляду подібних справ.
Що стосується зазначення у резолютивній частині судового рішення еквіваленту гривні відносно іноземної валюти станом на день ухвалення судового рішення чи подачі позивачем позову до суду, то суд зазначає про таке.
У п.64  постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 в справі №500/5194/16 (провадження № 14-81цс24) викладено правовий висновок, відповідно до якого при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення.
Тому суд дійшов висновку, що борг за договорами позики від 02.04.2021, 06.05.2021, 10.06.2021 та 05.07.2021 підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сукупно в розмірі 160 000 доларів США за офіційним курсом гривні щодо іноземних валют Національного банку України на день виконання судового рішення.
У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку, що позовна вимога, заявлена позивачем і викладена у прохальній частині позовної заяви від 21.01.2026, є обгрунтованою та вмотивованою, а тому позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення.
Щодо розподілу судових витрат, то суд зазначає про таке.
Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру розмір судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік», прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2026 року встановлено в розмірі 3328 гривень 00 копійок.
Згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, що встановлений Національним банком України, станом на день подачі позивачем позову, тобто станом на 21.01.2026, 1 долар США коштував 43,2522 грн (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=21.01.2026&period=daily. Таким чином, гривневим еквівалентом 160 000 доларів США, станом на день подачі позову, було 6 920 352 грн (160 000 х 43,2522).
У зв`язку з цим, за подачу позовної заяви позивач мав би сплатити судовий збір у розмірі 16 640 грн (5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3328 грн х 5), оскільки 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1331,20 грн; 3028 грн х 0,4) є меншим, аніж максимальний розмір судового збору, що підлягав сплаті позивачем за подачу позовної заяви майнового характеру. 
Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються, особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Як вбачається з копії пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 06 липня 2018 року, позивач ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності з підстав того, що є особою з інвалідністю ІІ групи (а.с.9). У зв`язку з цим, позивач звільнений від сплати судового збору.
Проте, згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За вказаних обставин та приймаючи до уваги, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому, керуючись ч.1 ст.141 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями ч.6 ст.141 того ж Кодексу, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір, який мав бути сплачений, однак не був сплачений у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір», позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду з даним позовом, у сумі 16 640 грн.
Водночас суд, ухвалюючи рішення про стягнення із відповідача на користь держави суми судового збору, також зважає на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази тому юридичному факту, що відповідач ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору згідно положень ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». 
Керуючись ст. 527, 530, 533, 545, 610, 628, 638, 1046, 1047 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 76, 77, 79, 80, 81, 89, 133, 141, 247, 263-265, 280-284, 289, 354, 355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за: договором позики від 02 квітня 2021 року в розмірі 28 000 (двадцять вісім тисяч) доларів США, за договором позики від 06 травня 2021 року в розмірі 46 000 (сорок шість тисяч) доларів США, за договором позики від 10 червня 2021 року в розмірі 55 000 (п`ятдесят п`ять тисяч) доларів США та за договором позики від 05 липня 2021 року в розмірі 31 000 (тридцять одна тисяча) доларів США, а всього 160 000 (сто шістдесят тисяч) доларів США за офіційним курсом гривні щодо іноземних валют Національного банку України на день виконання судового рішення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 16 640 (шістнадцять тисяч шістсот сорок) гривень судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом цих строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи. 
Повне заочне рішення складене 15 травня 2026 року.

Сторони у справі:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_2 .

Головуючий:	  	О.  В.  Петренко