Головуючий І інстанції: Григоров Д.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 р. 	Справа № 520/1474/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Мінаєвої К.В.,
Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2026, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/1474/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області   
про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
І. Зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до  Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Харківській області), в якому просив суд:
- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, викладену в листі № 29097-30665/п-03/8-2000/25 від 30 вересня 2025 року, у поновленні виплати пенсії по інвалідності ОСОБА_1 з березня 2025 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити виплату пенсії по інвалідності другої групи ОСОБА_1 з моменту припинення такої виплати з березня 2025 року, з урахуванням усіх належних до виплати сум за відповідний період. 
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що пенсійний орган протиправно припинив виплату пенсії з березня 2025 року та попри його неодноразові звернення не поновив її виплату. 
ІІ. Зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.04.2026 позов задоволено частково.
Суд вийшов за межі позовних вимог.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не поновлення виплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності з березня 2025 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області поновити виплату пенсії по інвалідності другої групи ОСОБА_1 з моменту припинення такої виплати з березня 2025 року, з урахуванням усіх належних до виплати сум за відповідний період.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2026 заяву адвоката Яковлєвої Людмили Іванівнипро стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу – задоволено частково.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (код ЄДРПОУ: 14099344) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу (правову) допомогу, що понесена у зв`язку із судовим розглядом цієї справи в сумі 2500 грн. (дві тисячі п`ятсот гривень).
Ухвалюючи додаткове судове рішення про стягнення з пенсійного органу витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн, суд першої інстанції виходив з того, що слід врахувати складність справи, а також ті обставини, що розглянута справа не є складною, не потребувала дослідження та підготовки великих обсягів документів та була розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та проведення судового засідання. 
ІІІ. Підстави апеляційного оскарження та їх обґрунтування.
Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати частково додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року у справі № 520/1474/26 в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким заяву представника позивача про розподіл та відшкодування судових витрат задовольнити повністю.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що у частині відмови у стягненні решти витрат на професійну правничу допомогу, а саме 37 500,00 грн, додаткове рішення є незаконним, необґрунтованим і таким, що постановлене з неправильним застосуванням норм процесуального права, без належної оцінки поданих доказів та без дотримання стандарту вмотивованості судового рішення.
Вказує, що суд першої інстанції не навів належних мотивів, чому саме 2 500 грн є співмірною сумою компенсації. Вважає, що розгляд справи у спрощеному провадженні не свідчить про простоту справи та не нівелює обсяг письмової роботи адвоката. У даній справі адвокатом було підготовлено адміністративний позов, який ґрунтувався не лише на факті відмови Пенсійного фонду України у поновленні пенсії, а й на попередньому судовому рішенні у справі № 520/6645/25, яким було визнано протиправною та скасовано довідку про невизнання інвалідом № 101 від 27.12.2024 року. Необхідним було обґрунтування правових наслідків цього судового рішення для обов`язку відповідача поновити виплату пенсії, застосування положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», норм Кодексу адміністративного судочинства України щодо преюдиційності, обов`язку суб`єкта владних повноважень діяти в межах закону, а також належного способу судового захисту. Після подання відповідачем відзиву адвокатом було здійснено його правовий аналіз та підготовлено відповідь на відзив, у якій спростовано доводи Пенсійного фонду України та додатково обґрунтовано позицію позивача. Тому посилання суду на відсутність судового засідання не може бути самостійною підставою для зменшення витрат на професійну правничу допомогу до символічного розміру. 
Зазначає, що суд не врахував значення справи для позивача та ту обставину, що спір виник через неправильні дії суб`єкта владних повноважень.
Вважає, що суд першої інстанції фактично самостійно визначив суму 2 500 грн, не спираючись на розрахунок відповідача, оскільки такого розрахунку у запереченнях не було та не просто зменшив витрати на підставі доведених відповідачем обставин, а самостійно визначив ступінь такого зменшення, не пояснивши, чому саме 2 500 грн, а не інша сума, відповідає критеріям реальності, необхідності, розумності та співмірності. Це свідчить про те, що суд першої інстанції підмінив обов`язок відповідача довести неспівмірність витрат власним припущенням про їх завищення, а також не мав підстав для настільки істотного зменшення витрат на правничу допомогу, оскільки обов`язок доведення неспівмірності витрат законом покладено саме на відповідача.
Вказує, що розрахунок фактично витраченого часу адвоката підтверджує співмірність заявленої суми Актом про надання послуг підтверджено, що загальна кількість часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги у цій справі, становила 30 годин, натомість сума 2500,00 грн, визначена судом першої інстанції, відповідає лише приблизно 1 годині 9 хвилинам адвокатської роботи за таким рекомендаційним орієнтиром, що є очевидно неспівмірним із фактичним обсягом виконаної роботи у справі.
Вважає, що зменшення витрат з 40 000 грн до 2 500 грн є довільним, необґрунтованим і фактично знецінює професійну правничу допомогу, яка була реально надана позивачу та забезпечила ефективний судовий захист його права на пенсійне забезпечення.
ІV. Провадження в суді апеляційної інстанції та виклад позиції інших учасників справи.
Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому вказало, що не згодне з вимогами апеляційної скарги ОСОБА_1 , вважає їх незаконними, необгрунтованими та такими, які не спростовують висновки суду. Посилається на висновки Верховного Суду в постанові від 07.03.2023 у справі № 280/1530/2, де вказано, що “суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо” (п. 47).
Зазначає, що оскільки позиція, викладена позивачем у заявах по суті справи, практично не змінювалася, а у заявах застосовано лише посилання на однакові позиції Верховного Суду, то заявлені витрати на професійну правничу допомогу не відповідають вимогам щодо співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмету спору (аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 911/2410/13). Крім того, участь одного адвоката при розгляді справи в судах всіх інстанцій свідчить про його обізнаність з обставинами щодо спірних правовідносин, що, поза сумнівом, істотно впливає на обсяг надання ним послуг в межах їх повторного вивчення. Отже, заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу є необґрунтованим та підлягає зменшенню (аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 04.05.2023 у справі № 320/1040/19). Вважає, що зустріч із клієнтом та погодження позиції мають організаційний характер, є складовими підготовки заяви по суті та за своєю суттю не можуть бути віднесені до правової допомоги як окрема послуга. Немає підтвердження, що клієнту разом з тим здійснювалося надання консультацій правового характеру, а тому такі витрати не підлягають компенсації. Вказує, що ознайомлення з матеріалами справи не було необхідною процесуальною дією, оскільки всі матеріали по справі надсилалися сторонам, а тому такі послуги не відповідають критерію їх необхідності та не підлягають відшкодуванню (аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 17.01.2022 у справі № 756/8241/20).
Враховуючи вищевикладене, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи, можна зробити висновок, що заява позивача щодо ухвалення додаткового судового рішення, про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області вартість наданих послуг адвокатом у розмірі 40 000 грн. є необґрунтованою, тому не підлягає задоволенню.
Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2026 р. по справі № 520/1474/26 - залишити без змін .
Учасники справи повідомлені про перегляд рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2026 судом апеляційної інстанції належним чином шляхом направлення ним копій ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в електронній формі до електронного кабінету учасників справи.
Згідно зі статтею 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розглядає справу без повідомлення учасників справи (у порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. З урахуванням вимог частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
V. Обставини, встановлені судом.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 08.04.2026 до Харківського окружного адміністративного суду надійшло клопотання представника позивача - адвоката Яковлєвої Людмили Іванівни про стягнення судових витрат, в якій заявник просив стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 40 000 (сорок тисяч гривень) 00 коп. До клопотання додано Договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт від 06.04.2026 року, рахунок - фактура № 1 від 06.04.2026 року до Договору б-н від 15.01.2026.
16.04.2026 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області до суду надано заяву з проханням відмовити у задоволенні клопотання про стягнення судових витрат, яка обґрунтована неспівмірністю заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу фактично понесеним витратам. 
VІ. Позиція суду апеляційної інстанції.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 132 КАС України).
Згідно з частиною першою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За частиною третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частин першої, сьомої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.
При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як уже зазначалося вище, включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.
Зокрема, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
На підтвердження розміру судових витрат на правничу допомогу позивачем було надано суду, зокрема, копію договору про надання правової допомоги від 15.01.2026 між адвокатом Яковлєвою Людмилою Іванівною та ОСОБА_1 .
Пунктом 1.1. визначено, що Клієнт доручає, а Адвокат приймає на себе зобов`язання: надання правничої допомоги у справі щодо відновлення виплати пенсії та виплат за період з зменту припинення Панченко Андрію Васильовичу, а саме: напрацювання стратегії захисту зав та інтересів клієнта, звернення адміністративним позовом в інтересах ОСОБА_1 , представлення інтересів клієнта в суді першої інстанції, з правом вчиняти від імені Клієнта і процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа.
Пунктами 3.1 та 3.2 визначено, що вартість послуг за даним договором визначається сторонами за домовленістю та становить 40000 (сорок тисяч гривень 00 копійок ) гривень, тобто фіксована сума гонорару за участь у справі в суді першої інстанції та підлягає сплаті після постановлення судового рішення по справі судом першої інстанції. Факт надання послуг підтверджується фактичним наданням правової допомоги, що підтверджується Актом виконаних робіт, складених Адвокатом, та підписаним сторонами договору (а.с.78-79). 
Згідно з актом про надання послуг (приймання - виконаних робіт) до Договору про надання правової (правничої) допомоги б/н від 15 січня 2026 року від 06.04.2026 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склали цей Акт про те, що адвокатом Яковлевою Л.І. в період з 15.01.2026 року по 03.04.2026 року були надані наступні послуги: надання правничої допомоги у справі №520/1474/26 провадження №П/520/1943/26 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, а саме: 
надання консультацій клієнту та правовий аналіз фактичних обставин справи; 
опрацювання матеріалів пенсійної справи та поданих клієнтом документів; 
аналіз норм пенсійного законодавства, Кодексу адміністративного судочинства України та релевантної судової практики; 
напрацювання та узгодження з клієнтом правової позиції і стратегії захисту;
підготовка, оформлення та подання адміністративного позову з додатками; 
аналіз відзиву відповідача; 
підготовка, оформлення та подання відповіді на відзив; 
процесуальний супровід справи у суді першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, у тому числі через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС.
Витрачено 30 годин часу, сума фіксованого гонорару 40 000 грн. (а.с. 80).
Відповідно до Рахунку-фактури № 1 від 06.04.2026 за Договором б/н про правничої допомоги від 15.01.2026 року загальна сума без ПДВ 40000 грн (а.с. 81).
Відповідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Згідно з частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у додатковій постанові у справі №755/9215/15-ц від 19.02.2020 саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Таким чином, суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, який підлягає відшкодуванню.
Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах Верховного Суду від 09.03.2021 по справі № 200/10535/19-а, від 05.08.2020 у справі № 640/15803/19, від 09.05.2023 у справі № 340/9009/21, від 08.11.2023 у справі № 160/17970/21, від 16.05.2024 у справі № 320/4539/21, Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 у справі № 9901/459/21.
Водночас колегія суддів бере до уваги позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 25.07.2023 у справі № 340/4492/22, відповідно до якої наявність/відсутність з боку іншої сторони заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення виключно для вирішення питання про співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на правову допомогу як це передбачено частиною сьомою статті 134 КАС України, однак, не впливає на обов`язок суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу застосовувати вимоги частин першої-четвертої статті 134 КАС України і перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.
Отже, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Колегія суддів зауважує, що ця справа належить до категорії справ незначної складності, була призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції.
Аналізуючи зміст наданих позивачу в суді першої інстанції послуг, слід вказати, що фактично результатом представництва інтересів позивача у суді першої інстанції стало складання адвокатом позовної заяви та подання відповіді на відзив на позовну заяву.
При цьому колегія суддів враховує, що такі послуги як надання консультацій клієнту та правовий аналіз фактичних обставин справи; опрацювання матеріалів пенсійної справи та поданих клієнтом документів; аналіз норм пенсійного законодавства, Кодексу адміністративного судочинства України та релевантної судової практики; напрацювання та узгодження з клієнтом правової позиції і стратегії захисту; аналіз відзиву відповідача; процесуальний супровід справи у суді першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, у тому числі через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС є складовими процесу підготовки позовної заяви та відповіді на відзив, що свідчить про відсутність підстав для їх відокремлення від послуги складання позовної заяви та відповіді на відзив. 
Враховуючи заперечення відповідача, суд погоджується, що визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, за результатами розгляду даної справи, не є належним чином обґрунтованою у контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг із урахуванням складності справи, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.
Таким чином, беручи до уваги розмір заявлених до відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, незначну складність справи, предмет спору, незначний обсяг обставин, які відносяться до предмета доказування, відсутність необхідності вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, апеляційний суд зазначає про неспівмірність заявлених витрат на правничу допомогу у розмірі 40000 грн критерію розумності їхнього розміру.
Отже, враховуючи характер спірних правовідносин та особливості їх правового регулювання, а також оцінюючи наданий представником позивача акт приймання-передачі наданих послуг крізь призму критеріїв об`єктивного визначення вартості адвокатських послуг і вимог, передбачених частиною п`ятою статті 134 КАС України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлена до відшкодування сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000 грн є необґрунтованою. Такий висновок ґрунтується на невідповідності зазначеної суми складності справи, обсягу наданих послуг та характеру правового супроводу під час її розгляду в суді першої інстанції.
З огляду на викладене, виходячи із загальних засад законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення заяви щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 2500 грн, які, на переконання колегії суддів, є достатніми та співмірними із часом витраченим адвокатом та обсягом наданих ним послуг.
Висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у додатковій постанові від 16.03.2023 у справі № 927/153/22 щодо того, що право на визначення розміру відшкодування витрат та відмову у їх відшкодуванні належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням установлених обставин справи.
Колегія суддів зазначає, що з урахуванням наведеного, вказані в апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного додаткового рішення.
В аспекті оцінки інших аргументів учасників справи колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, пункт 29; рішення від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, пункт 23; рішення від 28.01.2011 (остаточне) у справі «Трофимчук проти України», заява № 4241/03, пункт 54; рішення від 21.01.1999 у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, пункт 26). Хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, але орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення від 01.07.2003 у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36).
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.
Відповідно до положень статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, повно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2026 по справі № 520/1474/26 залишити без змін . 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		К.В. Мінаєва 	
Судді	   	І.М. Ральченко   В.В. Катунов