ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2026 м.Дніпро Справа №904/7482/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Левшиної Г.В. (доповідач)
суддів: Андрейчука Л.В., Висоцького А.М.
секретар судового засідання: Гетьманенко С.М.
за участю представників сторін:
від позивача: Новак Д.І.
від відповідача (скаржника): Борисенко В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги  Фізичної особи-підприємця Хацер Ксенії Михайлівни
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.04.2026 (суддя Татарчук В.О., повний текст рішення складено 13.04.2026) у справі №904/7482/25
за позовом Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України»
до Фізичної особи-підприємця Хацер Ксенії Михайлівни 
про стягнення штрафу
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст обставин справи та оскаржуваного судового рішення.
Державна установа «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Хацер Ксенії Михайлівни про стягнення штрафу у розмірі 544357,50 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу №113-К-25 від 02.05.2025 в частині своєчасної та у повному обсязі поставки товару, що стало підставою для нарахування штрафу у розмірі 25% вартості непоставленого товару.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 01.04.2026 у справі №904/7482/25 позовні вимоги задоволено повністю: стягнуто з відповідача на користь позивача штраф в розмірі 544357,50 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 6532,29 грн.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що між сторонами було укладено Договір купівлі-продажу №113-К-25 від 02.05.2025, за умовами якого відповідач (Продавець) зобов`язався поставити позивачу (Покупцю) капусту білоголову свіжу пізньостиглу першого сорту на загальну суму 2177430,00 грн у строк до 30.05.2025. Суд встановив, що в порушення умов Договору станом на 31.05.2025 відповідачем не було здійснено жодної поставки товару. Позивач скористався правом на дострокове одностороннє розірвання Договору з 09.06.2025 відповідно до п. 6.2.4 Договору. Суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем зобов`язань за Договором та правомірність нарахування штрафу згідно з п. 7.3 Договору у розмірі 25% вартості непоставленого товару, що становить 544357,50 грн. Розрахунок штрафу визнано арифметично правильним. Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу місцевий господарський суд зазначив, що відповідач фактично не приступив до виконання договору, не здійснив жодної поставки товару, не навів причин невиконання зобов`язань та не вжив заходів до усунення допущених порушень, у зв`язку з чим суд не вбачав підстав для зменшення розміру неустойки.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець Хацер Ксенія Михайлівна звернулась до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.04.2026 у справі №904/7482/25 в частині розміру стягнутого штрафу та зменшити розмір штрафу, що підлягає стягненню з відповідача на 75% від заявленої позивачем суми, тобто до 136089,40 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції апелянт просить залишити без змін.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення було проігноровано положення статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України та стягнуто штраф у повному розмірі, який, на думку апелянта, є неспівмірним із наслідками порушення та суперечить правовій природі неустойки. 
Апелянт звертає увагу на те, що позивач скористався правом на одностороннє розірвання Договору вже 09.06.2025 (на 9-й день після порушення терміну постачання), що свідчить про оперативне припинення правовідносин та можливість негайно розпочати нову закупівлю в інших постачальників. Позивач не навів жодного обґрунтування та не надав доказів погіршення свого майнового стану або виникнення реальних збитків внаслідок дій відповідачки. Нарахування штрафних санкцій у розмірі 25% від вартості товару за відсутності будь-якої шкоди державному бюджету, майну позивача та інших реальних негативних наслідків, на думку апелянта, перетворює неустойку з інструменту захисту прав на засіб неправомірного збагачення.
Крім того, скаржник зазначає, що необхідність сплати такого значного розміру штрафних санкцій, враховуючи наявність у провадженні суду інших подібних справ за позовом Державної установи «Генеральна дирекція ДКВС України» до відповідачки, може призвести до неможливості продовження здійснення останньою підприємницької діяльності та її припинення, а також необхідності продажу наявного в неї майна для погашення заборгованості, яка складається виключно зі штрафних санкцій.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.
11.05.2026 через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній заперечує проти вимог апеляційної скарги, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення - без змін. 
Так, представник ДУ «Генеральна дирекція ДКВС України» зазначає, що відповідно до п. 5.1 Договору відповідач зобов`язувався здійснити поставку товару у повному обсязі до 30.05.2025, проте в порушення умов Договору станом на 31.05.2025 жодної поставки товару здійснено не було. Апелянт фактично не приступив до виконання договору, не здійснив жодної поставки товару, не навів причин невиконання своїх зобов`язань та не вжив заходів до усунення допущених порушень. Натомість, позивач реалізував право на одностороннє розірвання Договору виключно у зв`язку з допущеним апелянтом порушенням істотної умови - строку поставки товару.
Позивач наголошує на тому, що cам по собі факт одностороннього розірвання Договору не свідчить про відсутність негативних наслідків для позивача та не нівелює факту порушення апелянтом своїх договірних зобов`язань. Розірвання Договору було вимушеною реакцією на істотне порушення строків постачання і свідчить про вжиття позивачем розумних та добросовісних заходів, спрямованих на мінімізацію власних ризиків та забезпечення виконання покладених на нього завдань, зокрема щодо забезпечення харчування засуджених. Доводи апелянта про можливість «негайно розпочати нову закупівлю» є припущенням і не підтверджуються жодними доказами, оскільки процедура нової закупівлі визначається Законом України «Про публічні закупівлі» та об`єктивно потребує часу.
На думку позивача, доводи апелянта про те, що необхідність сплати значного розміру штрафних санкцій у сукупності з наявністю інших судових справ може призвести до припинення підприємницької діяльності, не заслуговують на увагу. Навпаки, наявність низки аналогічних справ підтверджує не випадковий чи одноразовий характер порушення, а усталену поведінку апелянта, який, укладаючи договори, не забезпечує їх належного виконання. Посилання на можливі негативні фінансові наслідки фактично зводяться до намагання уникнути відповідальності за власні порушення та перекласти ризики здійснення підприємницької діяльності на іншу сторону договору.

Рух справи в суді апеляційної інстанції. 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.05.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Левшиної Г.В. (доповідач), суддів: Андрейчука Л.В., Висоцького А.М.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Хацер Ксенії Михайлівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.04.2026 у справі №904/7482/25; розгляд апеляційної скарги призначено на 16.06.2026 о 15:30 год.
В засідання суду 16.06.2026 з`явився представник скаржника, представник позивача брав участь в розгляді справи в режимі відеоконференції
У судовому засіданні 16.06.2026 колегією суддів оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 02.05.2025 між Державною установою «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» (покупець) та Фізичною особою-підприємцем Хацер Ксенією Михайлівною (продавець) укладено договір купівлі-продажу №113-К-25 (далі – договір).
Відповідно до пункту 1.1 договору продавець зобов`язується продати і відвантажити ДК 021:2015:03220000-9 Овочі, фрукти та горіхи (капуста білоголова свіжа пізньостигла першого сорту) (далі - товар) в обсязі, за адресами територіальних уповноважених представників покупця та у терміни (строки), визначені у рознарядці (додаток 1 до цього договору), а покупець - забезпечити приймання та оплату товару за цінами, згідно з умовами цього договору: капуста білоголова свіжа пізньостигла першого сорту, у кількості 54300,00 кг, за ціною 40,10 грн, загальною вартістю 2177430,00 грн.
Згідно з пунктом 3.1 договору ціна цього договору становить 2177430,00 грн, у тому числі обов`язкові податки та збори.
Поставка товару здійснюється окремими партіями в обсязі, за адресами територіальних уповноважених представників покупця та у терміни (строки), визначені у рознарядці (додаток 1 до цього договору), продавець повинен здійснити поставку товару у повному обсязі до 30 травня 2025 року включно. Після закінчення строку дії договору, який визначений пунктом 10.1 договору, покупець не приймає товар. Оплата за такий товар не здійснюється (пункт 5.1 договору).
Відповідно до пунктів 5.2 та 5.3 договору продавець здійснює поставку товару на умовах DDР (згідно Інкотермс 2010) за адресами, що вказані у рознарядці (додаток 1 до цього договору). За погодженням між сторонами обсяги та адреси поставки можуть бути змінені.
Моментом поставки товару визначається момент передачі товару від представника продавця територіальному уповноваженому представнику покупця (пункт 5.6 договору).
Покупець має право достроково в односторонньому порядку розірвати цей договір у разі, якщо станом на 31 травня 2025 року поставлено менше 50% загального обсягу закупівлі, повідомивши про це продавця не менше ніж за 3 (три) календарних дні до розірвання договору. При цьому, у разі дострокового в односторонньому порядку розірвання покупцем договору, продавець не звільняється від відповідальності, визначеної розділом 7 договору (пункт 6.4.2 договору).
Згідно з пунктом 6.3 договору продавець зобов`язаний: забезпечити поставку товару, якість якого відповідає умовам, установленим розділом 2 цього договору; забезпечити своєчасну поставку товару у відповідному обсязі за адресами згідно з рознарядкою (додаток 1 до цього договору); забезпечити надання на оплату документів, оформлених належним чином, протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати отримання товару; нести всі ризики втрати чи пошкодження товару до моменту здійснення його поставки.
В пункті 7.1 договору сторони визначили, що:
- поставкою товару вважається, що продавець поставив покупцю в обумовлений в договорі (рознарядці (додаток 1 до цього договору)) термін (строк) товар, в обсязі та за цінами, що передбачено умовами цього договору;
- недопоставкою товару вважається непоставка продавцем загального обсягу товару або його частини, який визначено цим договором, під час строку дії договору або у випадку розірвання договору з підстав, визначених пунктом 6.2.4 договору, або відмову продавця здійснити поставку товару;
- порушенням строків поставки товару є поставка продавцем частини або повної партії товару з порушенням термінів (строків), визначених в договорі.
У випадку недопоставки товару в обсязі, передбаченому договором, продавець сплачує покупцю штраф у розмірі 25% вартості непоставленого товару (п. 7.3 договору).
Відповідно до пункту 10.1 договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 30 червня 2025 року включно, а в частині здійснення оплати за поставлений товар - до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.
В додатку 1 до договору №113-К-25 від 02.05.2025 «Рознарядка на поставку капусти білоголової свіжої пізньостиглої першого сорту територіальним уповноваженим представникам покупця» зазначено: територіальні уповноважені представники покупця, кількість виділених кілограмів, адреси, а також термін (строк) поставки товару з 02.05.2025 по 30.05.2025.
За доводами позивача, які не були спростовані відповідачем під час розгляду справи, в порушення умов Договору, станом на 31.05.2025 року відповідачем не було здійснено поставки товару у строк, визначений умовами Договору та Рознарядки.
Листом від 05.06.2025 року позивач повідомив відповідача про дострокове розірвання Договору від 02.05.2025 №113-К-25.
У зв`язку з неналежним виконанням продавцем покладених на нього зобов`язань, покупцем нараховано штрафні санкції відповідно до умов пункту 7.3 Договору та у червні 2025 року направлено претензію щодо сплати неустойки в сумі 544357,50 грн за вих.№ГД ДКВС-2384/3 ГД/2025 від 11.06.2025.
Продавець відповіді на претензію не надав, нараховані суми не сплатив, а тому позивач просив стягнути з відповідача штрафні санкції у розмірі 544357,50 грн в судовому порядку.
За наслідками розгляду позову Господарським судом Дніпропетровської області прийнято оскаржуване рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.
Відповідно до частин 1-4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та/або відзиві на неї. При цьому апеляційний суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги лише у випадках, передбачених частиною четвертою статті 269 Господарського процесуального кодексу України, зокрема якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Так, статтями 11, 629 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договір. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною 1 статті 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.
За змістом ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
З матеріалів справи вбачається, що укладений сторонами Договір №113-К-25 від 02.05.2025 за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу, який містить усі істотні умови для договорів такого виду, не визнаний судом недійсним та не розірваний сторонами. Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками юридичних осіб.
Пунктом 7.3 договору сторони погодили, що у випадку недопоставки товару в обсязі, передбаченому договором, продавець сплачує покупцю штраф у розмірі 25% вартості непоставленого товару 
Стаття 611 Цивільного кодексу України визначає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Матеріалами справи підтверджується та відповідачем не оспорюється, що продавцем не було здійснено поставку товару у строк, визначений умовами Договору та Рознарядки, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для нарахування відповідачу суми штрафу. 
Ключовим доводом апеляційної скарги відповідача є ігнорування судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення положень статті 551 ЦК України та стягнення штрафу в повному розмірі, який, на думку апелянта, є неспівмірним із наслідками допущеного продавцем порушення та суперечить правовій природі неустойки. 
Так, під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем було заявлено клопотання про зменшення розміру штрафу, яке мотивовано тим, що непоставка товару одним приватним контрагентом за одним договором об`єктивно не могла призвести до порушення норм харчування ув`язнених або спровокувати міжнародний осуд чи скарги до Європейського суду з прав людини. Держава в особі Генеральної дирекції ДКВС України має у своєму розпорядженні відповідні бюджетні асигнування та законодавчі механізми (зокрема, в рамках законодавства про публічні закупівлі) для оперативного заміщення непоставленого товару шляхом укладення договорів з іншими постачальниками. Натомість, позивач не надав суду жодного доказу того, що дії відповідачки спричинили реальний дефіцит харчування, реальні скарги утримуваних осіб або настання будь-яких інших негативних наслідків майнового чи немайнового характеру. Усі посилання позивача на загрозу життю та здоров`ю ув`язнених є виключно гіпотетичними припущеннями, які не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідач вказує, що позивач скористався правом на одностороннє розірвання Договору вже 09.06.2025 року (на 9-й день після порушення терміну постачання). Зазначене свідчить про те, що позивач оперативно припинив правовідносини, звільнивши себе від обов`язку приймати товар, і мав можливість негайно розпочати нову закупівлю у інших постачальників. Відповідач наголошує, що позивач не навів жодного обґрунтування та не надав доказів погіршення свого майнового стану або виникнення реальних збитків внаслідок дій відповідачки. Натомість, на думку ФОП Хацер К.М., нарахування штрафних санкцій у розмірі 25% від вартості товару за відсутності будь-якої шкоди державному бюджету, майну позивача, інших реальних негативних наслідків, перетворює неустойку з інструменту захисту прав на засіб неправомірного збагачення.
Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Висновок щодо застосування норм права, а саме ст. 551 Цивільного кодексу України неодноразово і послідовно викладався Верховним Судом у низці постанов.
Так, відповідно до вже усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.
При цьому, у законодавстві не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №922/266/20).
Визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст. 551 ЦК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил ст. 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
Колегія суддів також зауважує, що у постанові від 05.06.2024 у справі №910/14524/22 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 вказала на те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також досліджуватися та оцінюватися судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі №911/952/22 сформувала висновки щодо застосування означених норм права та у розділі «Висновки щодо застосування норм матеріального права», зокрема, в пунктах 213, 214, зазначила: «Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права».
Як було вже раніше встановлено апеляційним судом, спір у даній справі фактично виник у зв`язку із невиконанням відповідачем свого зобов`язання з поставки узгодженої сторонами за договором продукції, при цьому матеріалами справи підтверджується не здійснення продавцем навіть часткової поставки товару, що свідчить про відсутність будь-якого ступеня виконання зобов`язання, яке ФОП Хацер К.М. взяла на себе при укладенні договору.
Колегія суддів враховує, що у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційних розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків у результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій.
Таким чином, приймаючи участь у торгах та укладаючи договір на поставку продукції відповідач здійснював цю діяльність беручи до уваги та приймаючи усі можливі підприємницькі ризики.
Натомість, заявляючи клопотання про зменшення неустойки, відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності своєї вини у порушенні строків постачання товару, як і не надано суду жодних доказів того, що це мало винятковий характер.
Більш того матеріали справи не містять жодних доказів, які б могли свідчити про наявність обставин, що характеризують поведінку відповідача як таку, що може бути врахована судом при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки.
Відповідачем не наведено, а судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про вчинення відповідачем конкретних дій, спрямованих на належне та своєчасне виконання зобов`язання у межах строку, визначеного договором, та (або) про вжиття ним хоча б якихось залежних від нього заходів для недопущення прострочення.
При цьому заявлена сума штрафних санкцій у розмірі 544357,50 грн не є надмірно великою порівняно із загальною сумою договору 2177430,00 грн, що становить вартість продукції, яку очікував отримати і оплатити позивач, а відтак а є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань та проявом балансу між інтересами кредитора і боржника.
Окрім того колегія суддів зазначає, що позивач для стягнення неустойки (пені) у передбаченому Договором розмірі не зобов`язаний доводити наявність та розмір збитків, завданих йому порушенням відповідачем умов Договору (строків оплати), як про це помилково зазначає скаржник.
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 Цивільного кодексу України).
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на певні постанови Верховного Суду, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, оскільки такі висновки виокремлені відповідачем із контексту судових рішень, без урахування предмету і підстав спору, досліджуваних судами у зазначених справах доказів та встановлених фактичних обставин.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, а також те, що зменшення заявленого до стягнення неустойки кореспондується із обов`язком сторони довести на підставі належних і допустимих доказів, що вона не бажала вчинення таких порушень, а також, що вони були зумовлені винятковими обставинами, чого у даному випадку зроблено не було, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру штрафу.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» (заява №4241/03) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Зважаючи на викладене, апеляційний суд зазначає, що скаржнику надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному сенсах.
У силу приписів ч. 1 ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час перегляду оскаржуваного рішення зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних заперечень, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні статей 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування ухваленого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.04.2026 у справі №904/7482/25 без змін, з огляду на що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Хацер Ксенії Михайлівни задоволенню не підлягає.

Судові витрати.
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 271, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Хацер Ксенії Михайлівни на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.04.2026 у справі №904/7482/25 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 01.04.2026 у справі №904/7482/25 залишити без змін.

Справу №904/7482/25 повернути до Господарського суду Дніпропетровської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачено статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена та підписана 22.06.2026.

Головуючий суддя Г.В. Левшина 

Суддя Л.В. Андрейчук

Суддя А.М. Висоцький