Номер провадження: 22-ц/813/3224/26 
Справа № 522/16652/25-Е
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,
за участю секретаря – Скрипченко Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Відокремленого структурного підрозділу «Одеський автомобільно-дорожній коледж Національного університету «Одеська політехніка», Національного університету «Одеська політехніка» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
22 липня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Відокремленого структурного підрозділу «Одеський автомобільно-дорожній коледж Національного університету «Одеська політехніка», Національного університету «Одеська політехніка» та просить:
- визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення №146-К від 30.06.2025;
- поновити ОСОБА_1 на посаді викладача математики циклової комісії природничо-математичних дисциплін у ВСП «Одеський автомобільно-дорожній коледж Національного університету «Одеська політехніка» з педагогічним навантаженням, що було розглянуто на засіданні циклової комісії Протоколом № 13 вiд 26 червня 2025 року та затвердженим педагогічною радою від 27.06.2025 з дати 30.06.2025;
- стягнути з ВСП «Одеський автомобільно-дорожній коледж Національного університету «Одеська політехніка» та Національного університету «Одеська політехніка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 30.06.2025 по дату винесення рішення у справі;
- стягнути з ВСП «Одеський автомобільно-дорожній коледж Національного університету «Одеська політехніка» та Національного університету «Одеська політехніка» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 200 000 гривень 00 коп.
- стягнути з ВСП «Одеський автомобільно-дорожній коледж Національного університету «Одеська політехніка» та Національного університету «Одеська політехніка» на користь ОСОБА_1 судові витрати.
Позовні вимоги вмотивовані тим, що ОСОБА_1 з 1997 року працювала на посаді викладача природно-математичних дисциплін. 
Наказом ВСП «Одеський автомобільно-дорожній коледж Національного університету «Одеська політехніка» від 30.06.2025 про звільнення з роботи № 146-К ОСОБА_1 було звільнено з посади викладача на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України.
30 червня 2025 року для ознайомлення позивачці було надано Акт службового розслідування від 27.06.2025 за інформацією викладеною у заяві мами ОСОБА_2 , студента групи 231 ДЕВ ОСОБА_3 від 03.06.2025 щодо можливого булінгу в навчальному процесі з боку педагогічного працівника ВСП «Одеський автомобільно-дорожній коледж Національного університету «Одеська політехніка» ОСОБА_4 . 
Саме цей документ, на думку роботодавця, підтверджує вчинення працівником, який виконує виховні функції ОСОБА_1 , аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, і є підставою для звільнення за п. 3 ст. 41 КЗпП України. 
У вказаній заяві відсутня будь-яка інформація про проведення засідання комісії з розгляду випадку булінгу (цькування). Відповідно, і протокол засідання комісії з розгляду випадку булінгу (цькування) студента ОСОБА_3 , нібито вчиненого педагогічним працівником ОСОБА_1 – відсутній, що є порушенням вимог Порядку № 1646. В акті службового розслідування від 27.06.2025 вказані обставини, які не підтверджуються доказами, що є суб`єктивною думкою. 
Оскільки підставою для звільнення позивачки, зазначеною у акті службової перевірки від 27.06.2025 та підігнаної під неї правової норми звільнення у вигляді п. 3 ст. 41 КзПП є вчинення нею аморального проступку, вважаємо, що принципово фундаментальне значення для звільнення особи з роботи за такою підставою мають неспростовні докази вчинення такого аморального проступку, а не формулювання, як зазначено в акті службового розслідування від 27.06.2025 «щодо можливого булінгу». надати копію прийнятого за результатами такого розгляду рішення. 
З відповіді ТВО начальника відділення поліції № 1 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області підполковника поліції Олександра Бур`яна № 1000442025 від 14.07.2025 вбачається відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-4 КУПАП. Така відповідь суперечить викладеному у акті службового розслідування про підтвердження представником ювенальної поліції факту булінгу, що, на думку позивача, є відвертою маніпуляцією та брехнею. 
Єдиним доказом, який підтверджує факт булінгу є постанова суду, якої щодо ОСОБА_1 не виносилось. 
Підставами для звільнення позивачки також вказано наказ №26-од від 24.03.2025, яким ОСОБА_1 оголошено догану за порушення трудової дисципліни, а тому позивачка вважає, що до неї застосовано за одне і те ж порушення два дисциплінарних стягнення як догана та звільнення. 
З 30 червня 2025 по дату ухвалення рішення позивачка перебуває у вимушеному прогулі через що слід стягнути середній заробіток за цей час. 
Позивачка оцінює спричинену їй моральну шкоду в сумі 200 000 грн, розмір якої мотивує тим, що унаслідок протиправних дій відповідачів був порушений її звичний життєвий уклад, замість виконання улюбленої фахової оплачуваної роботи в дружньому колективі, подальшого професійного розвитку, можливості передавати знання дітям, проводити з ними поза навчальні заходи, радіти їхнім успіхам у навчанні, до яких викладач ОСОБА_1 доклала значних зусиль та вклала душу, довелось тривалий час доводити свою правоту та досягати відновлення справедливості, звертатися до правоохоронних органів, до роботодавця, до Держпраці, до суду, без засобів для існування. Відносини з сім`єю, рідними та друзями ускладнились, доводиться постійно давати принизливі пояснення рідним, близьким, оточенню щодо ситуації, що склалась, за відсутності жодних протиправних діянь позивача по відношенню до студентів та відповідачів. Завдано моральних страждань через незаконну втрату роботи і неможливість забезпечити належні умови власного життя та життя сім`ї. Позивачка вважає, що її незаконне звільнення завдало суттєвої шкоди її діловій репутації. Окрім зазначеного, позивачку постійно переслідувало керівництво навчального закладу за активну громадську позицію.

Позиція відповідача у суді першої інстанції.
06 серпня 2025 року від представника НУ «Одеська політехніка» Севастьянової О.М. надійшов відзив, згідно із якого вона просить відмовити у задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача.
Відзив на позов вмотивований тим, що позивач була притягнута до дисциплінарної відповідальності 04.03.2025 у вигляді догани та 30.06.2025 у вигляді звільнення. Підставою для притягнення позивача до відповідальності слугувала заява матері неповнолітнього учня ОСОБА_5 ОСОБА_6 щодо дворічного булінгу її сина. 
У заяві ОСОБА_7 виклала обставини щодо публічного приниження її сина та поставила питання відповідності займаній посаді викладача, що регулярно принижує честь та гідність студентів, не володіє державною мовою, а у випадку висловлення їй батьками студентів претензій щодо якості викладання, вводить батьків в оману, що їх діти є брехунами і насправді вони не навчались. 
Враховуючи, що дана заява щодо булінгу є першим випадком за тривалий час роботи закладу, керівництво в значній мірі покладалось на дії поліції та значний досвід працівників ювенальної поліції, сприяючи у їх діях під час оформлення документації щодо події, надаючи всі запитувані документи, в тому обсязі як зазначали представники поліції. 
У той же час, ювенальна поліція не прийняла протягом місяця в межах своєї компетенції рішення за заявою матері неповнолітнього студента та керівника навчального закладу. Мати студента стверджувала про заниження оцінки її сину позивачкою, що підтвердилося тим, що комісія викладачів якому ОСОБА_8 перездавав залік оцінила його знання на рівні 60 балів, що є вище оцінки позивачки цьому студенту. 
Публічне розірвання роботи студента, його зошита під час навчального процесу, висловлювання публічно погроз є публічним приниженням честі та гідності здобувача освіти, а також проявами психологічного насильства, що є несумісним з подальшим виконанням функцій викладача. 
Таким чином, наявна сукупність доказів щодо неприпустимих, непедагогічних дій викладача по відношенню до неповнолітнього студента ОСОБА_9 , що порушують правила педагогічної етики. 
Відповідач вважає, що прояви психологічного тиску, насильства по відношенню до студентів з боку викладача, порушення педагогічної етики може призвести до непоправних наслідків, в тому числі і проявів насильства щодо неповнолітніх студентів. Порядок №1646 є нижчим за своєю юридичною силою з КУпАП, а тому може застосовуватися виключно в частині, що не протирічить основним засобам встановленим в законі. Аморальний проступок відрізняються від булінгу і є ширшим поняттям, а пункт 3 ст.41 КЗпП України не ставить можливість звільнення роботодавцем викладача в залежність від наявності в діях викладача систематичності та/або повторюваності аморальних проступків. 
Відповідач вказує, що посилання представника позивачки на відсутність протоколу засідання комісії необґрунтовані, адже комісія збиралась тричі, хоча протоколи оформлені без чіткого дотримання Положення № 1646, але у відповідності до п.1 розділу IV «Порядок роботи комісії» Положення № 1646. 
Всі дії відповідача направлені не на створення хибного враження про систематичність вчинення булінгу як вказує позивач, а на перевірку фактів, викладених у заяві матері студента ОСОБА_10 . 
Відсутність факту притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за вчинення булінгу не має значення для звільнення педагогічного працівника за п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України. 
ОСОБА_1 оголошено догану було за порушення трудової дисципліни і такий наказ зазначений у наказі про звільнення, як на підставу неможливості застосування догани, а застосування звільнення за вчинення аморального проступку, як наступного виду дисциплінарного стягнення. 
07 вересня 2022 року позивачка вийшла з профспілки. 
Вимога про виплату заробітної плати є похідною та задоволенню не підлягає, оскільки відсутня протиправна поведінка відповідача. 
Заперечуючи стягнення моральної шкоди відповідач зазначає, що позивачкою не зазначено які саме нормальні життєві зв`язки було порушено, які додаткові зусилля було направлено для організації свого життя, враховуючи, що при звільненні позивачка отримала належний розрахунок та з приводу отриманих сум зауважень не зазначила. Представник позивача наводить зазначення, які мали місце до звільнення як на підставу для стягнення моральної шкоди, також вказує про перевірку позивача безпідставно, адже всі викладачі постійно проходять перевірку, при тому жодну з перевірок ОСОБА_1 не оскаржила, до керівництва університету не зверталась. 
Відповідач перевірений Південним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці 28.07.2025 і порушень не встановлено. 
Позивач не спростовує факт публічного приниження неповнолітньої дитини під час навчального процесу на уроці шляхом розірвання роботи студента, в супроводі ображаючих висловлювань на адресу неповнолітньої особи, а лише називає це «педагогічною реакцією». Позивачка не спростовує факт того, що зробила це несвідомо, навпаки зазначає, що зробила це навмисно. Ознайомившись з матеріалами службового розслідування, позивачка оминає той факт, що в даній групі було багато незданих заліків з її предмету, а надання можливості вирішити це питання з групою (організувати перездачу, наприклад), розуміючи що наявна конфліктна ситуація вже з одним із студентів та може призвести до конфліктів з батьками інших студентів, навпаки не призвело до поліпшення ситуації – перевірка стану успішності учнів в групі 231 ДЕВ станом на 26 червня 2025 року це доводить, тобто розуміючи, що з 03 червня 2025 року по 26 червня 2025 року триває період вирішення щодо заяви матері учня, викладач не зробила жодної дії на вирішення конфлікту в групі. 
Такі дії викладача, в сукупності з подіями які відбулись 02 червня 2025 року під час уроку математики за участі студента ОСОБА_9 та викладача ОСОБА_1 свідчать про неможливість подальшої роботи викладача в даному навчальному закладі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Відокремленого структурного підрозділу «Одеський автомобільно-дорожній коледж Національного університету «Одеська політехніка», Національного університету «Одеська політехніка» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди залишено без задоволення.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що:
1) судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні не відображено у чому саме проявляться аморальність дій позивача, які саме норми суспільної моралі були порушені;
2) судом першої інстанції проігноровані пом`якшуючі обставини.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 05 вересня 1997 року ОСОБА_1 прийнята на посаду викладача «природно-математичних» дисциплін Одеського автомобільного-дорожнього технікуму, про що свідчить запис в трудовій книжці серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.20-26).
З 07 вересня 2022 року ОСОБА_1 не входить до складу профспілкової організації коледжу (т.1 а.с.147).
04 березня 2025 на підставі наказу №26-од Відокремленого структурного підрозділу «Одеський автомобільно-дорожній фаховий коледж «Національного університету «Одеська політехніка» ОСОБА_1 , викладачу циклової комісії природничо-математичних дисциплін, оголошено догану за порушення трудової дисципліни, а саме за невчасне заповнення журналів. ОСОБА_1 написала про свою не згоду з наказом (т.1 а.с.165). У судовому порядку наказ ОСОБА_1 не оспорювала.
14 березня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до директора коледжу з заявою про зняття догани (т.1 а.с.213), на що отримала відповідь про те, що зняття дисциплінарного стягнення відбувається в порядку ст.151 КЗпП України. Роз`яснено, що дисциплінарне стягнення може бути оскаржено працівником у порядку, встановленому чинними законодавством України (т.2 а.с.26).
30 червня 2025 року ОСОБА_1 звільнено з посади викладача з 30.06.2025 за вчинення працівником, який виконує виховні функції аморального проступку не сумісного з продовженням даної роботи на підставі п.3 ст.41 КЗпП України. Серед підстав винесення наказу зазначено: акт службового розслідування від 27.06.2025 з додатками, службова записка юрисконсульта Елеонори Полумисної від 25.06.2025, копія наказу від 04.03.2025 №26-од про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 за порушення трудової дисципліни, письмові пояснення викладача ОСОБА_1 від 30.06.2025 (т.1 а.с.168).
30 червня 2025 року ОСОБА_1 отримала копію наказу про звільнення та трудову книжку. Відмовилася від отримання виписки (розрахункового листа за червень 2025 року) з нарахуванням та виплати всіх сум відповідно чинного законодавства України (т.1 а.с.133, 134).
Не погоджуючись зі звільненням ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.
Судом першої інстанції встановлено, що звільненню ОСОБА_1 передували наступні обставини.
03 червня 2025 року ОСОБА_2 – мама студента 231 ДЕВ ОСОБА_3 написала заяву на ім`я директора ОАДФК Одеської політехніки, якою повідомила, що 02 червня 2025 року під час пари «Вища математика» викладач ОСОБА_1 привселюдно розірвала модульну роботу зі словами російською мовою «я завтра с огромным удовольствием поставлю тебе 2!». Вказувала, що відкритий булінг її сина відбувається вже другий рік, приниження честі та гідності як студента, намагання знищити як особу перед усіма студентами, образливо називала його «лєнтяєм», який за два роки нічого не вивчив з вищої математики, що він буде здавати її предмет поки бігунки не закінчяться і нічого не здасть. ОСОБА_2 просила надати змогу сину скласти залік іншому викладачу або комісії та розглянути питання, щодо невідповідності ОСОБА_1 займаній посаді (т.1 а.с.54 на звороті-55).
Наказом Відокремленого структурного підрозділу «Одеський автомобільно-дорожній фаховий коледж «Національного університету «Одеська політехніка» №75-од 03.06.2025 з метою з`ясування обставин, викладених в заяві ОСОБА_2 , матері здобувача освіти ОСОБА_11 , створено комісію з розгляду заяви ОСОБА_2 у складі: ОСОБА_12 – голова комісії, заступник директора з виховної роботи; ОСОБА_13 – завідувачка дорожньо-економічного відділення; ОСОБА_14 – практичний психолог коледжу; ОСОБА_15 – юрисконсульт коледжу (т.1 а.с.52 на звороті).
При тому, комісія створена виключно для розгляду заяви ОСОБА_2 , а постійна комісія з розгляду заяви про випадки булінгу (цькування в студентському середовищі) функціонує у Відокремленому структурному підрозділі «Одеський автомобільно-дорожній фаховий коледж Національного університету «Одеська політехніка» на підставі наказу №480-С від 30.08.2024 (т.1 а.с.163).
03 червня 2025 року ОСОБА_7 – мати ОСОБА_11 на зустрічі з директором ОСОБА_16 у присутності заступника директора, завідувача ДЕВ, юрисконсульта, просила захистити сина від знущань викладача, публічного приниження, тому просила, щоб ОСОБА_8 здав залік іншому викладачу, попередньо повідомивши про те, що ОСОБА_1 постійно погрожує перездачою, називає сина ледарем, розірвала контрольну роботу, бо вона була складена не так, постійно підвищує тон на дітей, про що було складено протокол бесіди при директорові від 03.06.2025 (т.1 а.с.51).
ОСОБА_1 відмовилася від ознайомлення з вищевказаним протоколом бесіди, про що комісією складено акт від 09.06.2025 (т.1 а.с.52).
04 червня 2025 року практичним психологом ОСОБА_17 складено доповідну записку щодо проведення опитування на тему «Булінг (цькування) викладачами» у групі 231 ДЕВ, згідно з результатів якого 60% студентів рідко зустрічають ситуації булінгу від викладачів, а 40% не зустрічають булінгу (т.1 а.с.55 на звороті-56)
Представник позивача вказувала на не об`єктивність такого опитування, оскільки відсутнє загальне число опитуваних, що не приймається до уваги, адже опитування проводилося у невеликій групі, а саме 231 ДЕВ групі студентів, а його результати є анонімними та викладені у відсотковому значенні, що достатньо для розуміння думки дітей конкретної групи щодо булінгу серед викладачів, при тому дітям не ставилися питання про конкретного викладача.
У протоколі бесіди при директору від 09.06.2025 викладена словесна перепалка між матір`ю ОСОБА_18 та викладачем ОСОБА_1 , які обвинувачували один одного в брехні по обставинам викладеним у заяві ОСОБА_18 . ОСОБА_1 повідомила, що вважає це все тиском на неї з метою поставити оцінки, а ОСОБА_18 наполягала на складенні заліку іншому викладачу. Комісія вбачала ознаки булінгу з боку ОСОБА_1 (т.1 а.с.58 на звороті-61).
ОСОБА_19 у результаті задоволення заяви його мами щодо складення заліку іншому викладачу, аніж ОСОБА_1 , на підставі наказу №77-од від 09.06.2025, склав залік цикловій комісії 12 червня 2025 року, комісія у складі трьох викладачів поставила ОСОБА_20 60 балів за залік з дисципліни «Вища математика» (т.1 а.с.137, т.2 а.с.35).
11 червня 2025 року інспектором ОСОБА_21 було відібрано письмові пояснення у шести студентів 2 курсу, серед яких ОСОБА_8 , студенти повідомляли про образи зі сторони ОСОБА_1 , присутні під час ситуації з ОСОБА_22 підтверджують факт розірвання ОСОБА_1 контрольної роботи ОСОБА_9 без її перевірки (т.3 а.с.131-133).
21 червня 2025 року класний керівник групи 231 ДЕВ ОСОБА_23 повідомила, що студенти її групи під час опитування зауважували, що поведінка та висловлювання викладача ОСОБА_1 не завжди коректі та зачіпають їх гідність (т.1 а.с.58).
Голова комісії ОСОБА_24 службовою запискою повідомила директора ОАДФК Сергія Мироненка про те, що комісія з розгляду заяви ОСОБА_2 визнала та одностайно проголосували про те, що педагогічним працівником ОСОБА_1 було порушено етику викладача та дії педагогічного працівника ОСОБА_1 , суперечать професійній діяльності відповідно до вчинення аморального проступку (т.1 а.с.56 на звороті-57).
25 червня 2025 року юрисконсульт Елеонора Полумисна склала службову записку у якій вважала, що адміністрація коледжу має вжити невідкладних заходів з метою припинення порушення прав та інтересів здобувачів освіти, їх приниження та звільнити педагогічного працівника ОСОБА_25 , згідно з п.3 ст.41 КЗпП України за вчинення працівником, який виконує виховні функції аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи (т.1 а.с.50).
27 червня 2025 року комісія у складі заступника директора з виховної роботи, завідувачки дорожньо-економічного відділення та голови профспілкового комітету, практичного психолога та юрисконсульта провела службову перевірку доводів викладених в заяві мами ОСОБА_2 стосовно дій педагогічного працівника ОСОБА_4 та дійшла висновку, що інформація викладена у заяві мами ОСОБА_26 знайшла своє підтвердження щодо наявних ознак прояву булінгу, тому підставою для реагування є застосування до педагогічного працівника ОСОБА_4 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, оскільки за порушення трудової дисципліни педагогічний працівник ОСОБА_27 має оголошену догану відповідно до Наказу Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 , від 04.03.2025 №26-од. ОСОБА_1 на акті написала, що не погоджується з результатами розслідування (т.1 а.с.32-33).
З протоколу бесіди від 30.06.2025, на якій були присутні заступник директор, голова ПК, два юрисконсульта, психолог та помічник директора з КП, вбачається, що ОСОБА_28 зачитала акт службового розслідування, після чого ОСОБА_1 з адвокатом Джоалян А. вийшли для доповнення пояснень, після повернення ОСОБА_1 надала пояснення, ОСОБА_15 попросила підписати акт, ОСОБА_29 повідомила, що всі документи (кадрові) готові, тому просила ознайомитися з наказом про звільнення (т.1 а.с.176).
30 червня 2025 року ОСОБА_1 написала пояснення, у яких зазначила: «Студент (прим. Димитров О.) здав роботу з запізненням, виконавши декілька завдань, зробивши велику кількість помилок, що вказувало на неусвідомлене виконання роботи. Робота відповідала оцінці – «2». З метою виправлення оцінки та покращення результату, здобувач отримав завдання, написавши роботу краще, за яку отримав оцінку краще. За 100 бальною системою здобувач освіти має можливість переписати роботу на додатню (прим. достатню) оцінку, що і відбулося. Таким чином, з мого боку, окрім покращення результату та об`єктивної перевірки знань нічого не відбулося: ані принижень, ані психологічного тиску, ані образ. Мої дії були спрямовані на заохочення здобувача написати роботу ще раз та отримати кращий результат, що і відбулося. Ніяких принижень гідності здобувача не було, тим паче булінгу чи інших форм некоректної поведінки з мого боку не було. Ця реакція педагогічна, тому і запропоновано і надано можливість написати роботу краще, тим паче, що ОСОБА_30 був відсутній деяких час у зв`язку з хворобою зі слів матері» (т.1 а.с.168 на звороті-169).
Відділення поліції №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області в особі виконавця Валентини Пожар у листі від 14.07.2025 повідомило представника позивача ОСОБА_31 на виконання адвокатського запиту про те, що складений протокол бесіди від 09.06.2025 не відповідає порядку та нормам роботи комісії, комісія створена 03.06.2025, тобто не діяла на постійній основі. Також зазначила, що комісія має складатися з п`яти людей, а не чотирьох і про обов`язкове залучення представника служби у справах дітей та центру соціальних служб для сім`ях, дітей та молоді, які не залучалися, а результати роботи комісії мав бути оформлений протоколом з зазначенням рішення комісії. Для встановлення всіх обставин події, 11 червня 2025 року інспекторам сектору ювенальної превенції відділу превенції Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області, було опитано студентів 231 групи DEB відокремленого структурного підрозділу «Одеського автомобільно-дорожнього фахового коледжу Національного університету «Одеська політехніка», у присутності законних представників, які надали пояснення що 02.06.2025 на другій парі з предмету вища математика, який викладає ОСОБА_1 , остання розірвала контрольну роботу студента першого курсу ОСОБА_3 . Враховуючи, відсутність систематичності, яка характерна для булінгу, інспектор вказала, що факт вчинення адміністративного правопорушення передбаченого статтею 173-4 КУпАП України, громадянкою ОСОБА_1 не знайшов свого підтвердження (т.1 а.с.38-39).
14 липня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до чергової частини відділку поліції №2 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області з заявою про вжиття заходів до адміністрації Одеського автомобільно-дорожнього фахового коледжу НУ «Одеська політехніка», які її звільнили з посади викладача математики, про що свідчить витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань №1202516350000412 від 15.07.2025 (т.1 а.с.34).
08 серпня 2025 року ОСОБА_1 подала до Приморської окружної прокуратури м. Одеси заяву про вчинення кримінального правопорушення у якій вказано, що у матеріалах поліції не надавали копію наказу №480-с від 30.08.2024 та заяву про вихід від 15.01.2025, які додали до відзиву, також до відзиву та відповіді на адвокатський запит надано одну службову записку класного керівника, а поліції надано дві (т.1 а.с.215).
Приморська окружна прокуратура м. Одеси заяву ОСОБА_1 щодо можливих маніпуляцій з офіційними документами посадовими особами направлена для виконання вимоги ст.214 КК України до ВнП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області (т.1 а.с.210).
Свідок ОСОБА_32 пояснила, що була присутня на засіданні комісії не з початку, адже запізнилася. Не попереджали про аудіофіксацію, свідок була присутня під час голосування, комісія вирішила, що це булінг, але свідок опитувала дітей і повторних заяв не було, тільки 03.06.2025, тому інспектор зазначила, що говорити про булінг можна лише тоді, коли є докази звернення 2 і більше разів впродовж 2 місяців. Свідок не підтвердила, шо це булінг.
Свідок ОСОБА_33 розповіла, що є мамою ОСОБА_34 , який прийшов в стані стресу і розповів, що під час пари, коли він писав модульну контрольну роботу ОСОБА_1 кричала на нього, називала ледарем, говорила, що з великим задоволенням поставить йому два і що він за два роки нічого не вивчив. ОСОБА_1 все це говорила перед всією аудиторією і говорила, що ОСОБА_30 все буде перескладати з бігунками. ОСОБА_35 був дуже засмучений, він вчиться на бюджеті, є заступником старости, вона його принизила, тому ОСОБА_33 прийшла і попросила, щоб син склав іспит у іншого викладача або комісії. На запитання представника позивача, свідок пояснила, шо претензії до ОСОБА_1 були з першого курсу, адже вона ставила 2, замість «н», коли її син проходив лікування і говорила батькам, щоб не вірили дітям, вони брешуть. На засідання 9 числа свідок була присутня онлайн і попереджена про запис, вона просила, щоб цей викладач не оцінював дитину свідка. Заяву свідок подала лише одну, бо це було останньою краплею, робота, яку писав син не мала бути написана вдома. На запитання позивачки свідок повідомила, що знала про те, що 02.06.2025 було останнє заняття і син написав роботу, яку ОСОБА_1 порвала, після чого син здавав математику комісії.
17-річний ОСОБА_3 надавав показання як свідок та повідомив, що 02 червня 2025 року він писав модульну контрольну після чого здав її. ОСОБА_1 привселюдно почала рвати його роботу, він не бачив чи була вона перевірена, але оцінка не стояла. Роботу порвали, оскільки свідок не загнув листок для того, щоб її можна було прошити. Під час цього всього клас мовчав і лише його роботу порвали, під час чого ОСОБА_1 вказувала, що за два роки свідок не навчився здавати роботу, він ледар, що поставить йому два по заліку, що він буде перескладати поки у нього не закінчаться бігунки. Після пар ОСОБА_30 прийшов додому та розповів все мамі, бо було дуже прикро, з інших дисциплін у нього не було таких проблем. На запитання представника позивача, свідок пояснив, що він не писав вдруге роботу, а переписував той варіант на парі з розірваного листка, щоб як сказала ОСОБА_1 нормально здати роботу. На запитання ОСОБА_1 свідок вказав, що ця робота писалася на парі, а не вдома і оцінка за неї поставлена не була. Також свідок пояснив, що у журналі в нього стояли «2» за пари, на яких його не було.
Свідок ОСОБА_15 вказала, що 03 червня 2025 року до адміністрації коледжу надійшла заява від матері ОСОБА_11 про відкритий булінг з боку викладача ОСОБА_1 , який проявлявся у вигляді образливих висловлювань протягом двох років та розірвана привселюдно контрольна робота, ображення честі та гідності дитини. Направили лист до поліції для направлення працівник та запорошення отримала ОСОБА_1 це відбувалося 06.06.2025, адміністрацією коледжу було проведено анонімне опитування з психологом та бесіда з класним керівником. 09.06.2025 відбулася зустріч при директору, була запрошена ОСОБА_1 , мама дитини була онлайн, про фіксацію процесу на аудіозапис були повідомлені всі присутні. ОСОБА_1 сказала, що вона надала зайву роботу студенту, що на неї тиснули вимагали оцінку, позивачка відмовилась від підписання протоколу та надання пояснень, факт булінгу було підтверджено. Пожар надали пакет документів від батьків дітей разом з заявами студентів за 2018, 2020, 2021, 2024 роки. На засідання 30.06.2025 ОСОБА_1 було ознайомлено з актом службового розслідування та була з адвокатом, яка не надала жодних документів на підтвердження представлення інтересів позивача, після виходу ОСОБА_1 з адвокатом, старший інспектор з кадрової роботи переробила наказ, додала пункт про надання пояснень, який всі присутні підписали. Після повернення ОСОБА_1 свідок ознайомилась з її поясненнями та попросила ОСОБА_1 поставити підпис на акті, наказі, про отримання трудової книжки та розрахунок. Про здійснення аудіофіксації засідання попереджав директор на початку, маму було повідомлено в телефонному режимі, а Пожар мабуть забули попередити. Пожар підтвердила факт булінгу і поставила свій особистий підпис на протоколі. Також свідок пояснила, що до проекту наказу були внесені зміни після того як ОСОБА_1 з адвокатом вийшла, з першим варіантом наказу без зазначення про її пояснення ОСОБА_1 не ознайомлювалася, його просто було утилізовано.
До справи також долучені заяви батьків та викладачів за 2010, 2016, 2019, 2020, 2023 роки зі скаргами на викладача ОСОБА_1 (т.1 а.с.93 на звороті-103, т.3 а.с.123-128).
Суд першої інстанції правильно не прийняв докази, які не стосуються предмету спору, а саме щодо оплати праці викладачам та стипендій студентам, щодо відсутності навантаження, фінансових порушень та інші (т.1 а.с.211-212, 214, 217-245, т.2 а.с.20-22, 28-29, 34, 55-60, т.3 а.с.1-14).
Також суд першої інстанції правильно не взяв до уваги вирок Приморського районного суду м.Одеси від 15.12.2006 у справі №1-991/06, яким ОСОБА_1 визнано винною по ч.1 ст.368 КК України і призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 2 000 грн без позбавлення права займати осади, пов`язані з викладацькою діяльністю, адже такий не стосується предмету спору (т.2 а.с.24-25).
Наданий консультаційний висновок фахівця методиста вищої категорії ОСОБА_36 , яка працювала на посаді методиста ВСП «Одеський автомобіль-дорожній фаховий коледж НУ «Одеська політехніка», згідно з якого у діях ОСОБА_1 відсутній булінг, будь-яка принизлива поведінка не береться судом до уваги, оскільки суд оцінює законність / незаконність наказу про звільнення, а ОСОБА_37 не є експертом чи спеціалістом (т.3 а.с.72-79).
Щодо підстав звільнення ОСОБА_1 , то суд першої інстанції правильно зазначив, що однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи.
До суб`єктів, які можуть бути звільнені з такої підстави, належать учасники навчально-виховного процесу, зазначені у статті 50 Закону України «Про освіту», а саме керівні, педагогічні, наукові, науково-педагогічні працівники, спеціалісти.
Звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов: 1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами; 2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію.
Таке звільнення допускається за вчинення аморального проступку як при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті).
Трудове законодавство не визначає поняття аморального проступку. Таке визначення є оціночною категорією. Аморальним проступком є винне діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції, дискредитуючи службово-виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб.
Згідно із частиною першою статті 24 Закону України «Про освіту» педагогічним працівником повинна бути особа з високими моральними якостями, яка має відповідну педагогічну освіту та/або професійну кваліфікацію педагогічного працівника, належний рівень професійної підготовки, здійснює педагогічну діяльність, забезпечує результативність та якість своєї роботи, фізичний та психічний стан здоров`я якої дозволяє виконувати професійні обов`язки в закладах системи загальної середньої освіти. Перелік посад педагогічних працівників системи загальної середньої освіти встановлюється Кабінетом Міністрів України.
За змістом ч.2 ст. 54 Закону України «Про освіту» педагогічні, науково-педагогічні та наукові працівники зобов`язані: постійно підвищувати свій професійний і загальнокультурний рівні та педагогічну майстерність; виконувати освітню програму для досягнення здобувачами освіти передбачених нею результатів навчання; сприяти розвитку здібностей здобувачів освіти, дбати про їхнє фізичне і психічне здоров`я, брати участь у забезпеченні та розвитку безпечного, здорового та інклюзивного чи спеціального освітнього середовища; дотримуватися академічної доброчесності та забезпечувати її дотримання здобувачами освіти в освітньому процесі та науковій діяльності; дотримуватися педагогічної етики; поважати гідність, права, свободи і законні інтереси всіх учасників освітнього процесу; настановленням і особистим прикладом утверджувати повагу до суспільної моралі та суспільних цінностей, зокрема правди, справедливості, патріотизму, гуманізму, толерантності, працелюбства; формувати у здобувачів освіти усвідомлення необхідності додержуватися Конституції та законів України, захищати суверенітет і територіальну цілісність України; виховувати у здобувачів освіти повагу до державної мови та державних символів України, національних, історичних, культурних цінностей України, дбайливе ставлення до історико-культурного надбання України та навколишнього природного середовища; формувати у здобувачів освіти прагнення до взаєморозуміння, миру, злагоди між усіма народами, етнічними, національними, релігійними групами; захищати здобувачів освіти під час освітнього процесу від будь-яких форм фізичного та психологічного насильства, приниження честі та гідності, дискримінації за будь-якою ознакою, пропаганди та агітації, що завдають шкоди здоров`ю здобувача освіти, запобігати вживанню ними та іншими особами на території закладів освіти алкогольних напоїв, наркотичних засобів, іншим шкідливим звичкам; додержуватися установчих документів та правил внутрішнього розпорядку закладу освіти, виконувати свої посадові обов`язки; у разі виявлення ознак насильства або жорстокого поводження з дитиною: вжити невідкладних заходів для припинення насильства або жорстокого поводження з дитиною; за потреби надати домедичну допомогу, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги та звернутися до органів Національної поліції України; повідомити керівника закладу освіти та принаймні одного з батьків або інших законних представників дитини, яка вчинила насильство або жорстоке поводження, та дитини, яка постраждала від насильства або жорстокого поводження; у разі вчинення жорстокого поводження з дитиною керівником закладу освіти - невідкладно повідомити про це засновника закладу освіти та/або уповноважений ним орган (особу).
У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі №458/394/22 (провадження № 61-17173св23) викладено висновок про те, що: «аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що працівники, які виконують виховну функцію, вчитель, педагог, вихователь, зобов`язані бути людьми високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, їх батьками, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП України».
Підвищена відповідальність педагогічних працівників обумовлена тим, що вони перебувають в особливих відносинах та виконують специфічні функції, які не обмежуються лише формальним виконанням трудових обов`язків вчителя (педагога, вихователя), а й здійснюють виховну функцію, не властиву іншим категоріям працівників.
Підсумовуючи зазначене, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими учасниками навчально-виховного процесу, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як педагога, що унеможливлює досягнення мети навчально-виховного процесу, він підлягає звільненню з роботи за пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП України.
Водночас, суд зауважив, що підставою для звільнення з підстав, визначених пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП України, може слугувати не будь-який аморальний проступок, а безпосередньо такий, що несумісний із продовженням такої роботи.
Законодавцем не визначено критеріїв межі між сумісними і не сумісними з продовженням роботи проступками, а відтак саме на суд, з метою виконання завдання цивільного судочинства, покладено обов`язок самостійно надати оцінку і встановити, чи є аморальний проступок, за який звільнено працівника, таким, що сумісний із продовженням роботи з урахуванням конкретних обставин справи.
Такі висновки узгоджуються зі сталою практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах: від 27 березня 2019 року у справі №560/893/17 (провадження №61-48706св18), від 11 квітня 2019 року у справі №351/2141/16 (провадження №61-31226св18), від 31 липня 2019 року у справі №243/5802/16-ц (провадження №61-24254св18), від 05 вересня 2019 року у справі №697/2520/18 (провадження №61-8551св19), від 02 жовтня 2019 року у справі №495/47/18 (провадження №61-44378св18), від 31 жовтня 2022 року у справі №219/9052/20 (провадження №61-18516св21), від 25 квітня 2024 року у справі №462/2096/23 (провадження №61-16502св23).
Згідно з висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-3135цс16, звільнення за пунктом 3 статті 40 КЗпП України не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами.
Судом першої інстанції вмотивовано встановлено вчинення ОСОБА_1 аморального проступку, адже підтверджено опитуванням студентів, показаннями ОСОБА_9 як свідка та не заперечується позивачкою факт розірвання нею контрольної роботи. ОСОБА_1 вказуючи, що такі дії були направлені для проставлення кращої оцінки студенту надає суб`єктивного забарвлення ситуації, у якій студенту ОСОБА_38 вона розірвала не перевірену роботу через не правильний загин листка. Суд першої інстанції обґрунтовано керувався принципом більшої переконливості, адже більше доказів свідчать про те, що викладач ОСОБА_1 проявила агресію до студента на очах у інших студентів, при тому мотивування позивачки поставити кращу оцінку спростовується тим, що вона не поставила оцінку/залік ОСОБА_38 , який перескладав залік комісії, та як правильно зазначає представник відповідача, комісією рівень знань студента був оцінений вище, ніж його викладачем, яка розірвала його роботу та ображала підвищеним тоном та словами «ледар».
Комісія створена для службової перевірки заяви ОСОБА_18 вбачала в діях ОСОБА_1 булінг (цькування), з чим суд першої інстанції не міг погодитися, з огляду на наступне.

Визначення булінгу міститься у п`ятому абзаці статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якого булінг (цькування) - психологічне, фізичне, економічне чи сексуальне насильство, тобто будь-яке умисне діяння (дія або бездіяльність), у тому числі із застосуванням засобів електронних комунікацій, яке систематично вчиняється особою стосовно дитини, з якою вони є учасниками одного колективу, або дитиною стосовно іншого учасника одного колективу та яке порушує права, свободи, законні інтереси потерпілої особи та/або перешкоджає виконанню нею визначених законодавством обов`язків.
Інспектор ювенальної поліції вказувала на відсутність складу адміністративного правопорушення у зв`язку з недоказовістю систематичності у діях ОСОБА_1 , що відповідає визначенню булінгу. Також інспектор вказувала на те, що комісія зі службового розслідування не містила п`ятого її члена та не прийняла рішення оформленого у формі протоколу.
Проте відсутність факту притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за вчинення булінгу (цькування) не впливає на підстави звільнення педагогічного працівника за пунктом 3 частини першої статті 41 КЗпП України. Аналогічний правовий висновок було викладено Верховним Судом у постановах від 09 листопада 2022 року у справі №524/3625/20, від 25 січня 2023 року у справі №514/171/21, від 07 травня 2025 року у справі №166/1002/24.
Так само не впливає на підстави звільнення, несуттєві для вирішення цього спору, посилання заявниці на її педагогічний стаж, наявність вищої категорії, значні досягнення в показниках роботи.
Отже, комісія, яка проводила службове розслідування дійшла помилкового висновку про наявність у діях ОСОБА_1 булінгу, проте такі висновки не вплинули на правильність звільнення ОСОБА_1 за вчинення аморального проступку на підставі п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України.
Про неможливість подальшого здійснення ОСОБА_1 трудової та виховної функції, на переконання суду першої інстанції, свідчить те, що у коледжі бурно обговорювалась ситуації, сторони зверталися до різних інстанцій зі скаргами, наявні відкриті кримінальні справи, результат розгляду яких суду не повідомлений, головне частина студентів повідомляла про те, що ОСОБА_1 прискіпується, проявляє агресію, підвищує тон, тому не може продовжувати викладацьку діяльність.
Суд першої інстанці, прослухавши аудіофіксацію бесіди, правильно встановив, що представник позивача правильно вказує, що інспектор ювенальної поліції не сказала про наявність булінгу в діях ОСОБА_1 , однак такі докази не входять в предмет доказування у справі підставою звільнення, де є вчинення аморального проступку.
Щодо доводів представника позивача про те, що ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності двічі за одне порушення.
Згідно з ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.
04 березня 2025 року на ОСОБА_1 накладене дисциплінарне стягнення у вигляді догани за порушення трудової дисципліни, яке виразилося у незаповнені журналів.
Такий наказ ОСОБА_1 в судовому порядку не оскаржила.
Приймаючи рішення про звільнення, відповідач зазначив вищевказаний наказ як підставу застосування наступного заходу стягнення, яким є звільнення, після догани.
Тож, доводи позивача про те, що їй оголосили догану та її звільнили за одне і те ж порушення спростовуються матеріалами справи.
Суд першої інстанції вмотивовано не взяв до уваги доводи представника позивача про неповноважність комісії та відсутність протоколу засідання, що є порушенням порядку, затвердженого наказом №1646 від 28.12.2019 «Деякі питання реагування на випадки булінгу (цькування) та застосування заходів виховного впливу в закладах освіти», оскільки ОСОБА_1 звільнено за вчинення аморального проступку, який не є тотожним булінгу.
Також суд першої інстанції правильно не взяв до уваги твердження позивачки про те, що наказ про її звільнення був підготовлений наперед та у двох екземплярах, у зв`язку з тим, що свідок ОСОБА_28 підтвердила, що інспектор кадрової політики під час перерви, при якій ОСОБА_1 , зі своїми адвокатом складали письмові пояснення, вийшла та внесла доповнення до проєкту наказу, у якому зазначила про поданні ОСОБА_1 письмові пояснення. Проєкт наказу у якому було відсутнє зазначення про наявні письмові пояснення ОСОБА_1 був утилізований. Тобто, до реєстрації наказу на підприємстві такий є проєктом наказу, а тому такі доводи не мають значення. Зазначення позивача про те, що директор, який підписав наказ був відсутній на робочому місці 30.06.2025 суд першої інстанції правильно відхилив, як такі, що не підтверджуються належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 як викладач допустила вчинення аморального проступку, який не сумісний з продовженням викладацької діяльності, за що була звільнена у відповідності до п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України.
Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі, у зв`язку з чим вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягає.
Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 200 000 грн.
Обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди, заподіяної в сфері трудових відносин або відносин, що тісно пов`язані з ними, настає лише у тих випадках, які передбачені статтею 237-1 КЗпП України.
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
За змістом вказаної норми підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Обов`язок по відшкодуванню такої шкоди покладається на роботодавця, незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (постанова Верховного Суду від 26 листопада 2021 року у справі № 127/937/17 (провадження № 61-10602св21)).
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.
Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.
За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 490/219/17-ц (провадження № 61-30338св18)).
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі справа № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) дійшла висновку, що керуючись положеннями статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Протиправність дій відповідача щодо ОСОБА_1 , порушення її прав не підтверджується матеріалами справи, а, тому, підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.
Окрім того, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог до Відокремленого структурного підрозділу «Одеський автомобільно-дорожній коледж Національного університету «Одеська політехніка», оскільки такий є філією, тому є неналежним відповідачем у справі, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.
Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає таке.
Дійсно, як було правильно зазначено судом першої інстанції, трудове законодавство не визначає поняття аморального проступку. Таке визначення є оціночною категорією. Аморальним проступком є винне діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції, дискредитуючи службово-виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб.
Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, доходить висновку, що ОСОБА_1 як педагогічний працівник, котра зобов`язана бути людиною високих моральних переконань та бездоганної поведінки, постійно підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, загальну культуру; настановленням та особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі (правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, інших доброчинностей); виховувати у дітей повагу до батьків, жінки, старших за віком, вчинила аморальний поступок, який полягав у порушеннях норм педагогічної етики та моралі, що проявилось у порваній контрольній роботі студента перед іншими особами, погроз про майбутнє нескладання заліку студентом.
Таким чином, доводи апеляційної інстанції у цій частині не знайшли свого підтвердження.
Щодо наданого клопотання сторони позивача про долучення доказів, зокрема, Витягу Адміністрації державної прикордонної служби України щодо перетинання кордону України №19.5.1/16345-16-Вих від 04.03.2026, згідно з якого ОСОБА_39 перетнув державний кордон 29.06.2025. Сторона позивача вказує, що ці докази не були надані ОСОБА_1 у суд першої інстанції у зв`язку із тим, що докази отримані лише 19.03.2026 при ознайомленні з матеріалами кримінального провадження.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 264/949/19 (провадження № 61-16692св19) вказано, що:
«тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18))».
У постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17 (провадження № 61-35488св18) зазначено, що:
«частинами другою, третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.
У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень. Таких обставин апеляційним судом встановлено не було».
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).
У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) вказано, що: «відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».
З матеріалів справи вбачається, що позовна заява ОСОБА_1 подана 22 липня 2025 року.
Оскаржуване судове рішення у цій справі винесено 14 листопада 2025 року. 
На момент розгляду у суді першої інстанції справи ОСОБА_1 стверджувала про те, що директор коледжу ОСОБА_39 був відсутній на території України під час видання оскаржуваного наказу. 
Однак ні ОСОБА_1 , ні її представником не заявлялось клопотання про витребування інформації про перетин кордону ОСОБА_40 у Адміністрації державної прикордонної служби України.
Суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні зазначив, що на підтвердження даних обставин не надано жодних належних і допустимих доказів.
Також колегія суддів зауважує, що суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції, така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції цих доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від інших причин неподання позивачем таких доказів до суду раніше.
Отже, суд апеляційної інстанції, з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, позбавлений процесуальної можливості приймати як доказ Витяг Адміністрації державної прикордонної служби України щодо перетинання кордону України №19.5.1/16345-16-Вих від 04.03.2026, так як Витяг датується 04 березня 2026 року, тобто після ухвалення рішення у цивільній справі.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 
Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, власної інтерпретації судового рішення, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 01 травня 2026 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда