Справа № 299/120/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2026 року м. Берегове 
Берегівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді ГАЛ Л. Л., за участю секретаря Геревич Т.С., представника відповідача за ордером - адвоката Коваленко О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Ветеранський простір ВДОМА» Закарпатської обласної ради про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
встановив:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Комунального закладу «Ветеранський простір ВДОМА» Закарпатської обласної ради про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме просить: 1) визнати незаконним та скасувати наказ Комунального закладу «Ветеранський простір ВДОМА» Закарпатської обласної ради «Про звільнення ОСОБА_1 » за № K-224 від 10.12.2025 року; 2) поновити його на посаді фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб відділу соціального супроводу ветеранів Комунального закладу «Ветеранський простір ВДОМА» Закарпатської обласної ради та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Позов мотивовано тим, що позивач працював на посаді фахівця з супроводу ветеранів у Комунальному закладі «Ветеранський простір ВДОМА» Закарпатської обласної ради з 26 листопада 2024 року (дистанційна форма роботи Королівська громада).
Наказом № K-224 від 10.12.2025 року, за підписом в.о. директора ОСОБА_2, «Про звільнення ОСОБА_1 », вирішено: «1. Звільнити ОСОБА_1 з роботи із займаної посади фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб відділу соціального супроводу ветеранів 15 грудня 2025 року за угодою сторін»... Підстава заява ОСОБА_1 від 09.12.2025 р. зареєстрована за № 587».
Позивач зазначає, що заяву від 09.12.2025 року особисто не подавав і звільнятись з роботи наміру не мав, в.о. директора використав наявну у нього на руках заяву без дати проти його волі та без його дозволу на звільнення, тобто звільнив позивача незаконно.
Наказ про звільнення ОСОБА_1 від 10.12.2025 року та процедура звільнення є протиправними, наказ підлягає скасуванню, а позивач поновленню, оскільки таке звільнення не має законного підґрунтя і є наслідком неприязних стосунків з в.о. керівником ОСОБА_2 , що склалися між ним, позивачем, та безпосереднім керівництвом.
15 грудня 2025 року позивач працював повний день, а саме брав участь у щоденній нараді з 08:30 год. до 09:00, надіслав звіт, з 14:00 години до 18:00 години здійснював супровід вдови загиблого Героя.
09 грудня 2025 року він перебував за 120 км. від офісу відповідача, тому фізично подати заяву в той день в офіс не міг і нікого таку заяву подати від його імені не уповноважував.
Згодом він звернувся до начальника відділу, юриста та директора «Ветеранського простору ВДОМА», заперечуючи факт написання заяви про звільнення не тільки 09 грудня 2025 року, але й протягом всього 2025 року, зауваживши що хотів та хоче працювати.
Розрахунок надійшов 15 грудня 2025 року о 20:08 год., що підтверджує порушення процедури звільнення, оскільки розрахунок і наказ мають надаватися в робочий час, а не вночі після роботи. 
Вважає, що мотивом звільнення є помста за викриття фінансових порушень (невиплата категорій 80 фахівцям яким через бездіяльність керівника в результаті чого фахівці отримали занижені зарплати (збитки від 1.5 до 4.5 тис. грн щомісяця залежно від непризначеної категорії) та відмову надавати конфіденційні дані ветеранів з Реєстру міністерства в справах ветеранів.
Ознаки добровільного та свідомого волевиявлення ОСОБА_1 як працівника на припинення трудового договору на момент винесення наказу 10 грудня 2025 року не було.
Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 15.01.2026 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено до розгляду (а. с. 7).
16 лютого 2026 року директор Комунального закладу «Ветеранський простір ВДОМА» Закарпатської обласної ради ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву, згідно з яким зазначив, що позивач прийнятий на посаду фахівця із супроводу ветеранів та демобілізованих осіб у Комунальний заклад «Ветеранський простір ВДОМА», згідно з наказом № К-68 від 25.11.2024 року, майже увесь час праці в даному закладі він зарекомендував себе як досить конфліктний та недисциплінований працівник, останнім часом він постійно скаржився на ту обставину що він потребує більшої зарплатні та відповідного підвищення, у зв`язку з чим директором було йому запропоновано звільнитись за згодою сторін, з чим останній погодився. 
У подальшому до Комунального закладу «Ветеранський простір ВДОМА» надійшла заява ОСОБА_1 про звільнення, яку передала особа, що не представилась. 
Після телефонної розмови директора з позивачем було з`ясовано, що ця заява від нього і передав її його знайомий, який їхав до Ужгорода. 
Заперечень щодо задоволення заяви від позивача не було. Заява була зареєстрована під № 587 від 09.12.2025 року. 
У свою чергу, враховуючи віддаленість робочого місця позивача, наказ про звільнення був йому доведений на електронну пошту, з якої він направляв звіти про виконані заходи/роботу, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 
У зв`язку з викладеним, відсутні підстави для задоволення позову (а. с. 35-38).
На підставі листа з Виноградівського районного суду Закарпатської області від 16.03.2026 року, у зв`язку із заявленими відводами суддів Виноградівського районного суду Закарпатської області, дану справу згідно з п. 2 ч. 1 ст. 31 ЦПК України передано для розгляду до Берегівського районного суду Закарпатської області як найбільш територіально наближеного (а. с. 143).
30 квітня 2026 року позивач ОСОБА_1 подав письмові пояснення, де зазначив, що заяву у грудні 2025 року він не подавав. Мала місце практика примусу до підписання документів «з відкритою датою» під час прийняття на роботу в листопаді 2024 року. Факт тиску підтверджується зверненням позивача до Міністерства у справах ветеранів ще 02 грудня 2025 року після погроз директора про його звільнення. «Заява», яка з?явилася через тиждень після скарги, є спробою помсти. 
Крім того, заява є сфальсифікованою. Візуально цифри дати «09.12.2025» та «15.12.2025р» мають інший нахил, розмір, товщину ліній та натиск, ніж основний текст, виконаний моєю рукою. Це доводить, що дата була внесена роботодавцем «заднім числом» без відома позивача. Про цей факт позивач негайно повідомив поліцію (талон № 19737 від 22.12.2025 року).
16.12.2025 року позивачем було подано письмове заперечення, в якому він заперечив факт подання заяви на звільнення та висловив незгоду з припиненням трудових відносин ( а. с. 151-152).
Представник відповідача - адвокат Коваленко О.М. у вступному слові підтримав відзив та зазначив, що, оскільки позивач працює віддалено, він через свого знайомого подав заяву про звільнення, у зв`язку з конфліктом з керівництвом закладу. З боку роботодавця Комунального закладу «Ветеранський простір ВДОМА» ніякого порушення трудового законодавства немає. Наказ про звільнення був надісланий позивачу на електронну пошту 16 грудня 2025 року. Згодом примірник наказу також був надісланий позивачу через «Укрпошту». Твердження позивача про те, що заява про звільнення ним була написана в листопаді 2024 року та те, що дати ним не вказувалися нічим не доведені. Також проведення почеркознавчої експертизи ним не було ініційовано. Крім того, у поданих додатках до останньої заяви вбачається, що він влаштовується на військову службу.
Позивач ОСОБА_1 на розгляд справи не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі.
Заслухавши вступне слово представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У ст. 12 ЦПК України йдеться про те, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що наказом Комунального закладу «Ветеранський простір ВДОМА» Закарпатської обласної ради № K-68 від 25.11.2024 року, позивач ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду фахівця із супроводу ветеранів війни та демобілізованих осіб з 26 листопада 2024 року (а. с. 71).
Наказом Комунального закладу «Ветеранський простір ВДОМА» Закарпатської обласної ради № K-224 від 10.12.2025 року, позивача ОСОБА_1 звільнено з посади з 15 грудня 2025 року за угодою сторін на підставі заяви від 09.12.2025 року (а. с. 5, 82).
16 грудня 2025 року наказ про звільнення було надіслано на електронну пошту позивача ОСОБА_1 (а. с. 64).
Того ж дня позивач ОСОБА_1 направив лист ОСОБА_3 , де висловив свою незгоду з наказом про його звільнення № K-224 від 10.12.2025 року, просив скасувати його та поновити на роботі, оскільки, як він зазначив, не надав згоду на звільнення (а. с. 74).
Згідно зі статутом та випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідач зареєстрований як Комунальний заклад «Ветеранський простір ВДОМА» Закарпатської обласної ради, керівником (виконуючим обов`язки директора) якого є ОСОБА_3 (а. с. 23-26, 43-44, 45-49, 50).
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.
Така підстава передбачає взаємне волевиявлення працівника і роботодавця.
У постанові Веховного Суду від 17 вересня 2025 р. N 447/1389/24 викладено, що у разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.
Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.
Щодо доводів позивача про те, що він не подавав заяву та не мав наміру звільнятися, суд зазначає наступне.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду при вирішенні спорів щодо звільнення за угодою сторін, суд повинен встановити наявність взаємного волевиявлення сторін трудового договору саме на момент припинення трудових відносин.
Як убачається з матеріалів справи, підставою для видання наказу про звільнення стала письмова заява від 09.12.2025 року, яка містить підпис позивача ОСОБА_1 та прохання про звільнення за угодою сторін із визначенням дати припинення трудових відносин - 15.12.2025 року.
Позивач заперечував факт подання такої заяви саме 09.12.2025 року та стверджував, що роботодавцем була використана раніше написана ним заява без дати. Також позивач посилався на можливе внесення дати до заяви іншою особою.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підтвердження доводів про підроблення заяви, внесення змін до документа чи відсутність особистого волевиявлення позивачем не подано жодного належного доказу. 
Зокрема, позивач не заявляв клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи документа.
Посилання позивача на те, що він дати у поданій заяві не писав саме по собі не може вважатися достатнім доказом фальсифікації документа без відповідного експертного підтвердження.
Крім того, за твердженням представника відповідача, заява була передана третьою особою.
У свою чергу, чинне трудове законодавство не містить заборони щодо передачі працівником заяви про звільнення через іншу особу, за умови, що така заява підписана самим працівником.
Той факт, що після отримання інформації про звільнення позивач почав заперечувати свою згоду на припинення трудових відносин, сам по собі не свідчить про відсутність волевиявлення на момент подання заяви та видання наказу про звільнення.
Одночасно судом встановлено, що самим позивачем зазначено у заяві та додано лист командира військової частини НОМЕР_1 від 17.02.2026 року про те, що він оформлюється на військову службу за контрактом.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач не довів обставин, які б свідчили про відсутність його волевиявлення на припинення трудового договору.
Водночас відповідачем надано заяву, яка містить підпис позивача та стала підставою для видання наказу про звільнення.
При цьому, на анулювання домовленості про звільнення позивача 15 грудня 2025 року відповідач не погоджується.
У сукупності досліджених доказів суд вважає встановленим факт досягнення сторонами угоди про припинення трудового договору 09 грудня 2025 року.
Отже, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося на підставі поданої ним заяви за угодою сторін відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з чим підстави для задоволення позову відсутні.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 16, 81, 352-355 ЦПК України, суд
вирішив:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального закладу «Ветеранський простір ВДОМА» Закарпатської обласної ради про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Повний текст рішення складено 08 травня 2026 року. 

Суддя:	  	Лайош ГАЛ