ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року
м. Київ

справа № 757/37279/24-ц
провадження № 61-3345св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 , 
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Готельний комплекс «РУСЬ»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року у складі колегії суддів:Болотова Є. В., Музичко С. Г., Сушко Л. П., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Історія справи
У серпні 2024 року    ОСОБА_1  звернувся до судуз позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Готельний комплекс «Русь» (далі -ТОВ «ГК «Русь»)про захист прав споживачів, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням,     ОСОБА_1  26 грудня 2025 року звернувся до судуз апеляційною скаргою, у якій, крім іншого, просив поновити йому строк на апеляційне оскарження, посилаючись, зокрема, на невчасне отримання копії оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року апеляційну скарну ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк на усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали, а саме для наведення інших поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження у період з 09 жовтня 2025 року по 26 грудня 2025 року. 
На виконання вимог вказаної ухвали, 23 лютого 2026 року ОСОБА_1 подав заяву про усунення недоліків, у якій просив поновити строк на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що копію оскаржуваного судового рішення він не отримував.
Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою      ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2025 року відмовлено на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що заявник пропустив строк на апеляційне оскарження, а наведені ним підстави для поновлення цього строку не підтверджені належними доказами та є неповажними.
Узагальнені доводи касаційної скарги
14 березня 2026 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, сформовану в системі «Електронний суд», на ухвалу Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року.
В касаційній скарзі заявник просить скасувати вказану ухвалу та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення ухвалено судом апеляційної інстанції з порушенням норм процесуального права, без повного дослідження усіх обставин, що мають значення, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зокрема, заявник вказує на те, що повний текст судового рішення було ним отримано лише 26 грудня 2025 року у системі «Електронний Суд», на підтвердження чого надає відповідні докази.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано справу.

20 травня 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала апеляційного суду не відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України, суд апеляційної інстанції виходив з того, що заявник пропустив строк на апеляційне оскарження, а наведені ним підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження не підтверджені належними доказами та є неповажними.
Колегія суддів Верховного Суду не може погодитись із вказаними висновками з наступних підстав. 

Згідно зі статтею 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить із того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ: від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції», від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» та інші).

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах для усіх учасників процесу, а не лише для відповідача, передбачених вимогами законодавства, яке регулює вирішення відповідних процесуальних питань.

ЄСПЛ зауважив, що доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ вказує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України»).

Виходячи із зазначених критеріїв, ЄСПЛ визнає легітимними обмеженнями встановлені державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 2004 року у справі «Нешев проти Болгарії»).

Згідно із частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частини першої статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (пункт 1 частини другої статті 354 ЦПК України).

Отже, законом імперативно встановлено, що учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 355/49/21.

Відповідно до частини третьої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Із матеріалів справи вбачається, що розгляд справи Печерським районним судом м. Києва 12 серпня 2025 року, коли було проголошено вступну та резолютивну частини рішення, відбувся у відсутність учасників справи, про що зазначено, зокрема, у протоколі судового засідання. 

Повний текст судового рішення складений 02 вересня 2025 року.

Разом із тим, згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - Реєстр) повне рішення Печерського районного суду м.Києва від 12 серпня 2025 року надіслано судом першої інстанції до Реєстру лише 25 грудня 2025 року, зареєстровано 26 грудня 2025 року та оприлюднено 26 грудня 2025 року.

У відповідності до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Згідно положень частин третьої, п`ятої статті 272 ЦПК України у разі проголошення в судовому засіданні скороченого рішення суд надсилає учасникам справи копію повного судового рішення протягом двох днів з дня його складення в електронній формі у порядку, встановленому законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Виходячи з норм статті 272 ЦПК України, надсилання судового рішення в той чи інший спосіб учаснику справи є процесуальним обов`язком суду. Відомості про вручення (доставлення) рішення суду учаснику справи містяться у розписці про вручення, у повідомленні про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи, у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення, а також у документах, визначених пунктами 4, 5 частини шостої статті 272 ЦПК України. У разі відсутності таких відомостей судове рішення вважається не врученим (див. постанову Верховного Суду від 04 травня 2022 року у справі № 548/467/20).

У матеріалах справи наявний супровідний лист (без дати) про надсилання копії повного рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2025 року на поштову адресу ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , проте доказів отримання позивачем указаного поштового відправлення матеріали справи не містять. Водночас отримання копії повного рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2025 року через засоби поштового зв`язку ОСОБА_1 заперечує.

Разом із тим, із матеріалів електронної справи в системі «Електронний суд» (Картка руху документу) вбачається, що повне рішення суду першої інстанції надійшло до електронного кабінету  ОСОБА_1 в системі «Електронний суд» 26 грудня 2025 року, 07:45. 

Апеляційна скарга на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2025 року подана позивачем 26 грудня 2025 року через систему «Електронний Суд». 

Ураховуючи, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 серпня 2025 року не було вручено заявникові у день його проголошення або складення, повний текст вказаного рішення суду отримано ОСОБА_1 26 грудня 2025 року через електронний кабінет і цього ж дня останнім подано апеляційну скаргу, тобто в межах тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду, тому заявник має право на поновлення пропущеного строку в силу імперативних приписів пункту 1 частини другої статті 354 ЦПК України.

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження.

Також необхідно зауважити, що, залишаючи апеляційну скаргу без руху, суд апеляційної інстанції в порушення частини другої статті 258 ЦПК України не вирішив клопотання ОСОБА_1 щодо поновлення строку на апеляційне оскарження.
Враховуючи викладене, ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження не може вважатися законною та обґрунтованою.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити. 

Ухвалу Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: І. А. Воробйова 

А. Ю. Зайцев 

Є. В. Коротенко 

В. М. Коротун