ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" червня 2026 р. справа № 300/3108/26
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Матуляка Я.П., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє Зубченко Ірина Іванівна до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення за № 092350008495 від 26.11.2025, зобов`язання до вчинення дій, 

ВСТАНОВИВ:
Зубченко Ірина Іванівна звернулась до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення за № 092350008495 від 26.11.2025, зобов`язання до вчинення дій.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач рішенням за № 092350008495 від 26.11.2025 протиправно відмовив в призначенні пенсії за вислугу років, мотивуючи таку відмову відсутністю у позивача необхідного пільгового стажу для призначення такої пенсії. Так, відповідачем не враховано до пільгового стажу позивача періоди роботи з 18.03.1995 по 10.10.2017 на посаді логопеда логопедичного кабінету Надвірнянського районного відділу освіти, оскільки не передбачено Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких, дає право на пенсію за вислугу років відповідно до Постанови КМУ від 04.11.1993 за №909. Відповідачем встановлено страховий стаж позивача - 36 років 06 місяців 07 днів, пільговий стаж – 07 років 06 місяців 17 днів. Позивач вважає, що така відмова є протиправною.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.05.2026 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, не скористався.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, встановив таке.
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно записів №2 та №3 трудової книжки НОМЕР_1 , у період з 18.03.1995 по 28.02.2018 ОСОБА_1 працювала на посаді логопеда логопедичного кабінету Надвірнянського районного відділу освіти (а.с.9,10).
З метою реалізації свого права на пенсійне забезпечення ОСОБА_1 19.11.2025 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років згідно пункту "е" частини першої статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
В зв`язку з впровадженням принципу екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсій, вказана заява розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, за результатами розгляду якої прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за № 092350008495 від 26.11.2025 (а.с.6).
Згідно вказаного рішення, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років, у зв`язку з тим, що у позивача відсутній необхідний пільговий стаж для призначення такої пенсії. Так, відповідачем не враховано до пільгового стажу позивача періоди роботи з 18.03.1995 по 10.10.2017 на посаді логопеда логопедичного кабінету Надвірнянського районного відділу освіти, оскільки не передбачено Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких, дає право на пенсію за вислугу років відповідно до Постанови КМУ від 04.11.1993 за №909. Відповідачем встановлено страховий стаж позивача - 36 років 06 місяців 07 днів, пільговий стаж – 07 років 06 місяців 17 днів..
Вважаючи таке рішення протиправним, представник позивача звернулася до суду з вказаним позовом.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає таке.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" та Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 09.07.2003 № 1058-ІV, іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.
Відповідно до статті 2 Закону № 1788-XII призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.
Згідно зі статтею 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Пунктом "е" статті 55 Закону № 1788-ХІІ (в редакції, чинній до 01.04.2015) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Так, Законом України від 02.03.2015 року № 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", який набув чинності з 01.04.2015 пункт "е" статті 55 Закону № 1788-ХІІ викладений в іншій редакції, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01.04.2015 - не менше 25 років та після цієї дати, зокрема, з 01.04.2017 по 31.03.2018 - не менше 26 років 6 місяців.
В подальшому, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 № 911-VIII до пункту "е" статті 55 Закону № 1788-ХІІ з 01.01.2016 року викладений у новій редакції, відповідно до якої право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, зокрема, станом з 01.04.2017 по 31.03.2018 - не менше 26 років 6 місяців.
У свою чергу, рішенням від 04.06.2019 № 2-р/2019 Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законами № 213-VIII та № 911-VIII.
Конституційний Суд України вказав, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах "е", "ж" статті 55 Закону № 1788-ХІІ - 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.
Таким чином, з 04.06.2019 пенсія за вислугу років на умовах пункту "е" статті 55 Закону № 1788-XII призначається незалежно від віку, але за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, не менше 25 років.
Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 27.07.2022 по справі № 440/1286/20.
Отже, позивач має право на призначення пенсії за вислугою років на умовах пункту "е" статті 55 Закону № 1788-XII за наявності спеціального стажу роботи - не менше 25 років.
З матеріалів справи вбачається, що до спеціального стажу позивача для призначення пенсії за вислугу років відповідачем не зараховано періоди роботи з 18.03.1995 по 10.10.2017 на посаді логопеда логопедичного кабінету Надвірнянського районного відділу освіти, оскільки не передбачено Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких, дає право на пенсію за вислугу років відповідно до Постанови КМУ від 04.11.1993 за №909.
Визначаючись щодо спірного питання про зарахування періоду до спеціального стажу, суд керується наступним.
Згідно ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення", до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Спеціальний стаж - це період роботи в певних умовах праці чи на посадах, з якими законодавець пов`язує пільгове (або за особливими правилами) пенсійне забезпечення. Вислуга років є видом спеціального стажу. Це період виконання особливого роду трудової діяльності або державної служби, коли до особи, яка її здійснює, пред`являють особливі вікові, а також підвищені психічні та фізичні вимоги, при тривалому виконанні якої особа втрачає відповідну професійну працездатність.
Відповідно до ст. 10 Закону України "Про освіту" невід`ємними складниками системи освіти є:дошкільна освіта; повна загальна середня освіта; позашкільна освіта; спеціалізована освіта; професійна (професійно-технічна) освіта; фахова передвища освіта; вища освіта; освіта дорослих, у тому числі післядипломна освіта. Рівнями освіти є: дошкільна освіта; початкова освіта; базова середня освіта; профільна середня освіта; перший (початковий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти; другий (базовий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти; третій (вищий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти; фахова передвища освіта; початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень вищої освіти; другий (магістерський) рівень вищої освіти; третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень вищої освіти.
Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 р. № 909 установлено заклади освіти і посади, робота на яких дає право на пенсію за вислугою років - у загальноосвітніх навчальних закладах, військових загальноосвітніх: навчальних закладах, музичних і художніх школах: учителі, логопеди, вчителі-логопеди, вчителі-дефектологи, викладачі, сурдопедагоги, тифлопедагоги, вихователі, завідуючі та інструктори слухових кабінетів, директори, завідуючі, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної), навчально-виробничої частини або роботи з виробничого навчання, завідуючі навчальною і навчально-виховною частиною, завідувачі філіями, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної), соціальні педагоги (організатори позакласної та позашкільної виховної роботи з дітьми), практичні психологи, педагоги-організатори, майстри виробничого навчання, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.
При вирішенні даної справи судом враховано, що правовідносини, які виникають при розгляді територіальними органами Пенсійного фонду України заяв громадян про призначення пенсій за вислугу років регулюють, поміж інших, такі нормативно-правові акти як Закон України від 5 вересня 2017 року № 2145-VIII "Про освіту", Перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року № 963, Перелік типів позашкільних навчальних закладів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2011 року № 433.
До спірних правовідносин суд також вважає за необхідне застосувати положення ст.28 Закону України "Про освіту" від 23.05.1991 № 1060-XII (чинного станом на час перебування позивача на посаді логопеда логопедичного кабінету районного відділу освіти), відповідно до яких система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти.
Відповідно до Переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 №963 до посад педагогічних працівників відносяться, зокрема, педагоги всіх спеціальностей.
З аналізу наведених норм вбачається, що право особи на призначення пенсії за вислугу років як працівнику освіти пов`язується з наявністю необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах й вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності.
А тому суд вказує на безпідставність доводів відповідача про те, що у Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 р. № 909, відсутній такий заклад, як логопедичний кабінет відділу освіти.
Водночас суд зауважує, що положеннями ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.
У свою чергу, ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 р. по справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 р. по справі "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) Європейським судом з прав людини фактично надане тлумачення змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та принципу верховенства права, згідно з яким національне законодавство має бути чітким та узгодженим, відповідати вимозі "якості" закону, забезпечувати адекватний захист осіб від свавільного втручання у права заявника, а у разі протилежного (тобто у разі неоднозначного трактування норми права) підлягає застосуванню найбільш сприятливий для заявника підхід.
З огляду на проаналізовані норми законодавства й ураховуючи наявність у національному законодавстві прогалин щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення педагогів в установах освіти, а також з метою реалізації положень ст. 46 Конституції України щодо недопущення обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, суд вважає, що прийняття рішення по суті поданої позивачем заяви вимагало від владного суб`єкта більш ретельного ставлення до розгляду звернення громадянина, повного та вичерпного з`ясування всіх обставин.
Отже, беручи до уваги ту обставину, що у розумінні Закону України "Про освіту" від 23.05.1991 № 1060-XII (чинного станом на час перебування позивача на посаді логопеда логопедичного кабінету районного відділу освіти) логопедичний кабінет відділу освіти Надвірнянської районної державної адміністрації, яке є місцевим органом управління освітою та самоврядування в галузі освіти, входить до системи освіти, а також те, що позивач працювала на посаді логопеда, тобто на посаді, прямо передбаченій у Переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року № 963, суд доходить до висновку, що спірний стаж роботи позивача підлягає до зарахування до пільгового стажу у розумінні пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Водночас, відмовляючи у зарахуванні до спеціального стажу позивача спірного періоду відповідач діяв без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
Ухвалене рішення не є пропорційним з огляду на те, що воно порушує баланс між несприятливими наслідками для реалізації конституційного права позивача на соціальний захист (ст. 46 Конституції України) і цілями на які, врешті, спрямоване це рішення.
Таким чином, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, шляхом визнання протиправним та скасування рішення за № 092350008495 від 26.11.2025.
Як наслідок, зважаючи на те, що оскаржуваним рішенням не враховано до пільгового стажу позивача період роботи з 18.03.1995 по 10.10.2017, а не, як зазначає позивач з 18.03.1995 по 28.02.2018, то слід зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з дати звернення - 19.11.2025, одночасно зарахувавши до спеціального стажу період роботи позивача з 18.03.1995 по 10.10.2017.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Документально підтвердженими судовими витратами в даній справі є витрати позивача зі сплати судового збору в розмірі 1064,96 грн. згідно квитанції від 08.05.2026 (а.с.5).
Одночасно, представником позивача вказано на орієнтовну вартість послуг з надання правової допомоги в розмірі 15 000 гривень, однак, жодних доказів понесення позивачем таких витрат, суду не надано.
Відтак, на даний час, у суду відсутні підстави для вирішення питання розподілу судових витрат в цій частині.
Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, то слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача області на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 1064,96 грн.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (код ЄДРПОУ 13814885, вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016) про визнання протиправним та скасування рішення за № 092350008495 від 26.11.2025, зобов`язання до вчинення дій - задовольнити. 
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області за № 092350008495 від 26.11.2025 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (код ЄДРПОУ 13814885, вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016) призначити ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 19.11.2025, зарахувавши до спеціального страхового стажу період роботи позивача з 18.03.1995 по 10.10.2017.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (код ЄДРПОУ 13814885, вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) гривні 96 копійок. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 

Суддя     Матуляк Я.П.