ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року
м. Київ

справа № 727/1447/23
провадження № 51-2990 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого судді   ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора  ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника  ОСОБА_7 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 березня 2025 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 22 липня 2025 року стосовно 
ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Чернівці, який зареєстрований 
за адресою: 
АДРЕСА_1 , проживає: 

АДРЕСА_2 , 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Шевченківський районний суд м. Чернівці вироком від 12 березня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 22 липня 2025 року, засудив ОСОБА_8 за: 
- ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки; 
- ч. 2 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю, крім житла, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах України строком на 3 роки та з позбавленням військового звання «старший сержант».
Згідно з ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначив ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю, крім житла, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах України строком на 3 роки та з позбавленням військового звання «старший сержант».
За вироком суду ОСОБА_8  визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.
ОСОБА_8 у 2022 році був працівником правоохоронного органу - техніком-водієм НОМЕР_1 прикордонного загону, старшим сержантом.
У невстановлені досудовим розслідуванням місці та час, у невстановленої особи ОСОБА_8 незаконно, з метою збуту, придбав психотропну речовину - амфетамін, загальною масою 3,9832 г, що є великим розміром, яку 06 вересня 2022 року перевіз до с. Великий Кучурів Чернівецького району Чернівецької області та збув за 14 000 грн ОСОБА_9 (особі, яка діяла під контролем правоохоронного органів).
Крім того, ОСОБА_8 27 вересня 2022 року приблизно о 15:53, перебуваючи між будинками № 28-№ 30 на вул. Небесної Сотні в м. Чернівці, повторно, незаконно, з метою збуту, придбав у особи, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, психотропну речовину - амфетамін, яку, незаконно зберігаючи при собі, перевіз до магазину «Maxima» (вул. Південно-Кільцева, 29, м. Чернівці).
Цього ж дня приблизно о 16:20 ОСОБА_8 повторно, незаконно, з метою збуту, придбав у особи, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, психотропну речовину - амфетамін, яку, незаконно зберігаючи при собі, перевіз до приміщення «ПРО СТО AUTO» (вул. Південно-Кільцева, 2-А, м. Чернівці).
Після чого, приблизно о 17:15 ОСОБА_8 , перебуваючи в салоні автомобіля «Mitsubishi Pajero Wagon», індивідуальний номер «BUNKER», повторно, незаконно збув за 14 000 грн ОСОБА_9 (особі, яка діяла під контролем правоохоронних органів) психотропну речовину - амфетамін, масою 4,2151 г, що є великим розміром.
Крім цього, в невстановлені досудовим розслідуванням місці та час,у невстановленої особи, ОСОБА_8 незаконно, без мети збуту, придбав психотропну речовину - амфетамін, загальною масою 0,2552 г, яку незаконно зберігав при собі та в металевій банці, що знаходилась в автомобілі «Mitsubishi Pajero Wagon», індивідуальний номер « НОМЕР_2 ».
27 вересня 2022 року приблизно о 16:50 ОСОБА_8 незаконно перевіз указану речовину до приміщення «ПРО СТО AUTO» (вул. Південно-Кільцева, 2-А, м. Чернівці), яку цього ж дня було виявлено та вилучено працівниками поліції під час проведення обшуку вищезазначеного автомобіля.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
Захисник ОСОБА_7 , не погодившись із судовими рішеннями через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, подала касаційну скаргу, в якій просить їх змінити, призначити ОСОБА_8 покарання за: ч. 1 ст. 309 КК у виді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки та зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Свої вимоги захисник мотивує тим, що суди:
- не врахували всіх даних про особу ОСОБА_8 (раніше не судимий, за місцем проживання та служби характеризується позитивно, має міцні соціальні зв`язки, одружений, на його утриманні перебуває дружина, двоє малолітніх синів, матір та бабуся, служить у Державній прикордонній службі України, на спеціальних обліках не перебуває, є особою молодого віку), які, на її думку, дають можливість застосувати положення статей 69, 75 КК;
- безпідставно не визнали щире каяття ОСОБА_8 обставиною, яка пом`якшує його покарання;
- не зважили на те, що злочин її підзахисний вчинив за втручання правоохоронних органів;
- необґрунтовано послались на наявність у ОСОБА_8 умислу на зниження рівня військової дисципліни серед військовослужбовців;
- залишили поза увагою те, що застава, яка вносилась за ОСОБА_8 , була перерахована на потреби ЗСУ;
- призначили її підзахисному надмірно суворе покарання.
На касаційну скаргу захисника прокурор подав письмові заперечення, в яких із наведенням відповідних аргументів, просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримала доводи касаційної скарги.
Прокурори заперечили проти задоволення касаційної скарги, просили залишити оскаржувані судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Положеннями 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 307 КК у касаційному порядку не оспорюються.
У поданій касаційній скарзі захисник покликається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а саме безпідставне незастосування положень статей 69, 75 КК та суворість призначеного ОСОБА_8 покарання.
Колегія суддів не погоджується з цими доводами захисника з огляду на таке.
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість (ст. 414 КПК).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення і попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник фактично порушує питання про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання й пов`язані з суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок щодо виду й міри покарання ОСОБА_8 , дотримався вимог статей 50, 65-67 КК, врахувавши: 
- ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, одне з яких є тяжким злочином, інше - кримінальним проступком; 
- відсутність обставин, які обтяжують покарання;
- повне визнання ОСОБА_8 свої вини;
- дані про особу обвинуваченого: ОСОБА_8 раніше не судимий, має на утриманні двох малолітніх дітей, одружений, з 29 листопада 2018 року до 10 жовтня 2019 року перебував під наглядом в ОКНП «Чернівецький обласний наркологічний диспансер», на спеціальних обліках не перебуває, є осудним, позитивно характеризується.
Водночас місцевий суд, зваживши на вищезазначені дані про особу ОСОБА_8 , не знайшов підстав для застосування до обвинуваченого положень як ст. 69, так і ст. 75 КК, оскільки ці відомості не є тими чинниками, які б свідчили про зменшення суспільної небезпечності його особи та беззаперечно давали підстави для застосування ст. 69 КК і звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Також суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання, не визнав обставинами, які пом`якшують йому покарання: 
- щире каяття, оскільки обвинувачений визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень лише під тиском зібраних доказів, наприкінці судового слідства, що пов`язано із його бажанням отримати мінімальне покарання;
- наявність на утриманні обвиунваченого дітей або іншої непрацездатної особи, позаяк це може бути враховано як показник його позитивної характеристики в побуті.
Натомість суд першої інстанції під час судового розгляду слушно звернув увагу на:
- суспільну небезпеку вчинених ОСОБА_8 кримінальних правопорушень і непоправну шкоду здоров`ю внаслідок вживання небезпечних психотропних речовин, які негативно впливають на психічне та фізичне здоров`я людини, навіть одноразового;
- те, що обвинувачений погодився збувати психотропні речовини військовим та не міг при цьому не розуміти, що такі дії, особливо в умовах воєнного стану, коли військовослужбовці виконують свій військовий обов`язок із захисту суверенітету України, можуть мати наслідком зниження рівня військової дисципліни і боєготовності підрозділів ЗСУ й інших військових формувань, що є неприпустимим.
Під час апеляційного перегляду суд апеляційної інстанції, дотримуючись вимог статей 370, 404, 405, 407, 412-414, 419 КПК, належним чином перевірив доводи апеляційної скарги обвинуваченого, яка за своїм змістом є аналогічними до доводів, викладених у касаційній скарзі захисника, проаналізував їх, дав на них вичерпні відповіді, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
При цьому суд апеляційної інстанції не залишив без належної уваги твердження ОСОБА_8 про необхідність урахування такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття, та з огляду на позицію Верховного Суду, відображену, зокрема, в постанові від 18 вересня 2019 року (справа № 166/1065/18), зазначивши відповідні обґрунтування, відхилив їх.
Крім того, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив і доводи обвинуваченого про можливість як призначення йому покарання із застосуванням положення ст. 69 КК, так і звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням, та дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для застосування приписів статей 69,75 КК.
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 307, 419 КПК, є достатньо вмотивованою.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів касаційного суду вважає рішення судів першої та апеляційної інстанцій достатньо аргументованими, а призначене ОСОБА_8 покарання - справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами.
Щодо доводів захисника, викладених у касаційній скарзі, про зміну судових рішень та застосування положень статей 69, 75 КК, то колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439,442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
За приписами ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403,405,407,408,429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. З ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Колегія суддів касаційного суду, зваживши на:
- відсутність обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень;
- конкретні обставини справи та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень;
- дані про особу ОСОБА_8 , які вже були враховані судами першої та апеляційної інстанцій при призначенні останньому покарання, 
дійшла висновку про те, що вони жодним чином не спростовують обґрунтованість судових рішень у частині відсутності підстав для застосуванням положень статей 69, 75 КК, а тому не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника в цій частині.
Крім того, колегія суддів звертає увагу й на те, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 307 КК.
Твердження захисника про перерахування на потреби ЗСУ застави, яка вносилась за ОСОБА_8 , в цілому не впливають на правильність висновків судів щодо відсутності підстав для застосування приписів положень статей 69, 75 КК.
Також колегія суддів відхиляє й доводи захисника про те, що злочин ОСОБА_8 вчинив за втручання правоохоронних органів, оскільки таке посилання сторони захисту повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження, в тому числі й поясненнями засудженого, який під час судового та апеляційного розглядів не повідомляв про провокацію з боку правоохоронних органів.
На переконання колегії суддів, призначене  ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю, крім житла, з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах України строком на 3 роки та з позбавленням військового звання «старший сержант» є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами, яке не буде становити надмірний тягар для засудженого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їхніх висновків з питання правильності призначеного засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу захисник у касаційній скарзі не зазначила. 
Відтак підстави, передбачені ст. 438 КПК, для зміни судових рішень не встановлені.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу захисника  ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 березня 2025 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 22 липня 2025 року стосовно ОСОБА_8 - без зміни.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1   ОСОБА_2   ОСОБА_3