ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м. Львів, вул. Личаківська, 81
_______________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року	 	Справа № 921/271/23	
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Манюка П.Т., суддів Прядко О.В. та Рима Т.Я.
за участю секретаря судового засідання Амбіцької І.О., розглянувши матеріали
за апеляційною скаргою:	Заліщицької міської ради,	
на рішення:	Господарського суду Тернопільської області від 08.04.2026 (суддя Руденко О.В., повний текст рішення складено 22.04.2026),	
у справі:	№ 921/271/23,	
за позовом:	Товариства з обмеженою відповідальністю "Вест Борд Тернопіль" м. Тернопіль,	

до відповідача:	Заліщицької міської ради,	

про:	визнання права власності 	
Представники учасників справи:
від позивача: Гуцалюк Андрій Романович – представник, Тимошик Михайло Морозенкович – директор,
від відповідача: Савірко Богдан Юрійович – представник.
встановив:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Вест Борд Тернопіль" (надалі позивач) звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Заліщицької міської ради (надалі відповідач, апелянт) про визнання права власності на два білборди по вул. С. Бандери 116 та вул. С. Бандери 4 в м. Заліщики Тернопільської області.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що рішенням Заліщицької міської ради два білборди, які належать йому на праві власності, було передано на баланс МКП «Заліщицьке міське комунальне підприємство».
З огляду на невизнання права власності на спірні білборди міською радою, позивач звернувся до суду на підставі статті 392 ЦК України про визнання права власності на спірне майно.
Господарський суд Тернопільської області рішенням від 08.04.2026 у справі № 921/271/23 позовні вимоги задоволив повністю.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та письмових пояснень на апеляційну скаргу.
Відповідач не погодився з ухваленим рішенням місцевого господарського суду, оскаржив його в апеляційному порядку та вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. 
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт заперечує тотожність рекламних конструкцій із майном позивача, посилаючись на розбіжності в кілометражі автомобільної дороги та координатах їхнього розташування, а також ймовірне переміщення об`єктів. 
Також апелянт наполягає на існуванні інших схожих рекламних щитів, які можуть перебувати у власності Заліщицької міської ради або третіх осіб. 
Апелянт звертає увагу, що висновком експерта у справі також встановлено, що спірні білборди знаходяться в межах міста Заліщики, отже саме міська рада наділена повноваженням на видачу дозвільних документів для розміщення реклами, а не Тернопільська обласна державна адміністрація.
У письмових запереченнях позивач вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, такою, що не містить передбачених законом підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
На думку позивача, апеляційна скарга Заліщицької міської ради фактично не містить належних заперечень щодо правомірності набуття позивачем права власності на спірні рекламні конструкції за договором купівлі-продажу майна від 01.09.2014 № 01/09. Натомість доводи скарги зводяться виключно до спроб поставити під сумнів ідентифікацію спірних об`єктів, зокрема до тверджень про їх «нетотожність», відмінність у розташуванні та можливе переміщення.

Процесуальні дії апеляційного господарського суду у справі.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 18.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заліщицької міської ради від 11.05.2026 на рішення Господарського суду Тернопільської області від 08.04.2026 у справі № 921/271/23, витребувано в Господарського суду Тернопільської області матеріали справи № 921/271/23.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 26.05.2026 розгляд справи призначено на 22.06.2026 року. 
У судове засідання 22.06.2026 представник апелянта з`явився, підтримав вимоги апеляційної скарги у повному обсязі з підстав зазначених в апеляційній скарзі та усних поясненнях 
У судове засідання 22.06.2026 представники позивача з`явилися, заперечили проти апеляційної скарги.
У судовому засіданні 22.06.2026 проголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду. 

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно із усталеною судовою практикою власник майна має пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється.
Отже, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, способу для відновлення порушеного права власника.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі № 453/1240/13 (провадження № 61-20741св18).
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.
У постанові Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 908/236/18 зазначено, що позов про визнання права власності у порядку статті 392 ЦК України пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути таке право за рішенням суду. Позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником, а відповідачем - будь-яка особа, яка має сумнів у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Оскільки набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, у вирішенні спорів про право власності установленню підлягає з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.
За змістом статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому у спорах про визнання права власності позивач повинен довести такі факти: наявність спірного майна, тобто його фактичне існування; обставини, що свідчать про набуття позивачем права власності на спірне майно, тобто створення майна позивачем або набуття ним майна на підставі договору тощо; володіння позивача спірним майном.
Приписами статей 655, 656 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.
Як встановлено місцевим господарським судом, на підставі рішення Служби автомобільних доріг у Тернопільській області та з врахуванням результатів експертно-аналітичної обробки технічно-правової документації щодо можливості розміщення об`єктів дорожнього сервісу та спеціальних конструкцій і зовнішньої реклами вздовж автомобільних доріг загального користування, Товариству з обмеженою відповідальністю телерадіокомпанія "Тернопіль" було надано згоду від 19.07.2007 № 01391/363/09-07-50 на розміщення спеціальної конструкції зовнішньої реклами на землях дорожнього господарства вздовж автомобільних доріг державного значення поза межами населених пунктів. Адреса місця встановлення спеціальної конструкції і зовнішньої реклами: розміщення рекламного щита вздовж автомобільної дороги М-19 Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече км 437+700 (ліворуч).
01.09.2014 між ТзОВ телерадіокомпанія "Тернопіль" (продавець) та ТзОВ "Вест Борд Тернопіль" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу майна № [01/09] (надалі договір № [01/09]). Відповідно до умов пункту 1.1. та підпункту 1.1.1. договору № [01/09], продавець в порядку та на умовах, визначених цим договором продає, а покупець купує рекламні конструкції (майно), перелік, місце розташування майна та дозвільні документи на майно визначаються додатком № 1 до даного договору.
Майно належить продавцю на праві власності. Продавець свідчить, що на момент укладення цього договору майно нікому іншому не продане, не подароване, в інший спосіб не відчужене, не заставлене, в спорі і під забороною (арештом) та/або податковою заставою не перебуває, стосовно нього не ведуться судові спори, вільне від будь-яких прав і претензій третіх осіб, не внесене до статутного капіталу юридичної особи. Загальна ціна продажу майна, зазначеного у п.1.1. та додатку № 1 становить 10 000, 00 грн в т.ч. ПДВ. (п.п. 1.2., 1.3., 1.4 договору № [01/09]).
Відповідно до п. 3.1 договору № [01/09], право власності на майно переходить від продавця до покупця з моменту підписання сторонами договору. 
Пунктом 10.1 договору № [01/09] визначено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до моменту виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за договором. 
Додаток 1 до договору № [01/09] містить перелік із 96 білбордів зовнішньої реклами, з яких під № 38 вказано білборд за адресою М-19 Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече км 437+700 ліворуч (дозвіл № 01391/363/09-07-50), та під № 87 вказано білборд за адресою М-19 Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече км 405+400 ліворуч (дозвіл № 01444/363/09-07-101). 
Щодо дописаних від руки адрес розміщення білбордів (Бандери, 4 та Бандери, 116), то в судовому засіданні представник позивача повідомив, що вказані помітки вчиненні ним при підготовці матеріалів для звернення з цим позовом до господарського суду.
21.01.2015 між Департаментом розвитку інфраструктури, транспорту та туризму Тернопільської обласної державної адміністрації та позивачем були укладені договори № 37/2015 та № 38/2015 про право на тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів.
Відповідно до п.п. 2.1., 2.2 договорів № 37/2015 та № 38/2015, департамент на безоплатній основі на певний строк надає користувачу право тимчасового користування місцем для розташування рекламного засобу на землях автомобільного транспорту та дорожнього господарства (площа території відкритої місцевості, землі в межах смуги відведення автомобільних доріг) чи інших земель, що перебувають у державній власності. Місце розташування рекламного засобу визначається на плані розміщення рекламного засобу, який є невід`ємним додатком до цього договору.
Додатками до договорів № 37/2015 та № 38/2015 є плани розміщення рекламного засобу М-19 Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече км 406+300 праворуч (орієнтовно GPRS 48.661241, 25.722199) та М-19 Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече км 437+700 ліворуч (орієнтовно GPRS 48.635704, 25.735418).
Також до матеріалів справи долучено договір оренди від 10.10.2019 № 1/10, укладений між позивачем (орендодавець) та ФОП Тимошик М.М. (орендар), (надалі договір № 1/10). Відповідно до п. 1.1. договору № 1/10, предметом цього договору є строкова передача в користування на платній основі орендодавцем орендарю рекламоносіїв (об`єкти) у кількості 9 (дев`ять) відповідно до адресної програми згідно з додатком № 1, який є невід`ємною частиною договору, а також платне розміщення й експлуатування реклами на вказаних рекламоносіях та технічне обслуговування рекламоносіїв протягом дії договору. 
Відповідно до акту приймання - передачі рекламних щитів (білбордів), який є додатком № 1 до договору № 1/10, 10.11.2019 орендодавець передав, а орендар прийняв у платне користування рекламні щити, зокрема розміщені в смузі відводу автомобільної дороги М-19 406+300 та 437+700.
У подальшому, орендар (ФОП Тимошик М.М.) звернувся до Заліщицької міської ради для отримання дозволу на розміщення засобів зовнішньої реклами в м. Заліщики. У відповідь на вказане звернення, листом відповідача від 02.02.2021 № 03-23/180 заявника повідомлено, що міська рада планує розробити проєкт реконструкції центральної частини міста та прилеглих до неї вулиць. Питання щодо розміщення засобів зовнішньої реклами на території м. Заліщики будуть розглядатися після виготовлення вищезазначеного проєкту.
Як вірно встановив місцевий суд, рішенням Заліщицької міської ради від 09.04.2021 № 571 доручено Комунальному підприємству «Заліщицьке МКП» взяти на баланс два білборди комунальної власності, що розташовані на землях загального користування на вул. С. Бандери м. Заліщики (біля будинку № 4 та по непарній стороні вулиці навпроти будинку № 116 ПП «Тіміртан»). 
У ході розгляду справи відповідачем не надано доказів, які б підтверджували підставу набуття спірних двох білбордів у комунальну власність.
Колегія суддів звертає увагу на долучений до матеріалів справи висновок експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 15.10.2025 № 168/24-22, а також те, що при виконані такої експертизи експертом разом із представниками учасників справи здійснювався огляд місцевості на якій знаходяться спірні об`єкти майна. 
Відповідно до вищевказаного висновку експерта від 15.10.2025:
"1. Орієнтовні координати GPRS 48.661241, 25.722199 рекламного засобу, що зазначений у Додатку № 1 «Перелік майна до Договору купівлі-продажу майна № [01/09] від 01.09.2014 року» за № 87, по коду 075, а саме М-19 Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече км 405+400 ліворуч, однак у Додаткові до Договору № 37/2015 (том 1 а.с. 73) зазначений як М-19 Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече км 406+300 праворуч, не відповідають фактичному місцю розташування. Даний носій зовнішньої інформації (рекламний засіб) був переміщений на відстань 163,77м в сторону виїзду (на північ) із м. Заліщики.
2. Орієнтовні координати 48.635704, 25,735418 рекламного засобу, що зазначений у Додатку 1 «Перелік майна до Договору купівлі-продажу майна № (01/09) від (01) вересня 2014 року" за № 38 по коду 014, а саме: М-19 Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече км 437+700 ліворуч, не відповідають фактичному місцю розташування. Однак з огляду на матеріали справи та за результатами огляду на місцевості в присутності сторін по справі, носій зовнішньої інформації (рекламний засіб) візуально фактично не змінив свого місця положення, а різниця в координатах, що виражається віддаллю між ними, обумовлена відмінністю у способах одержання координат місця положення носія зовнішньої інформації (рекламного засобу) на місцевості". 
Відповідно до положень ч. 1 ст. 98 ГПК України висновок експерта – це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.
У силу положень ч. 2 ст. 98 ГПК України особливість висновку експерта полягає в тому, що предметом його дослідження є обставини, встановлення яких потребує наявності спеціальних знань. Висновок експерта дозволяє встановити певні специфічні обставини, які не можуть бути встановлені іншими доказами (засобами доказування).
Призначення експертизи в силу положень статті 99 ГПК України є правом, а не обов`язком господарського суду. Крім того, питання призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку саме з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи.
У постанові від 15 червня 2021 року у справі № 916/2479/17 Верховний Суд наголосив, що дослідження висновку експерта – це процесуальна дія, спрямована на одержання з висновку експерта відомостей про факти судом і доведення їх до сприйняття учасників процесу. Суд зобов`язаний особисто сприйняти наданий йому висновок експерта з метою його правильної оцінки при винесенні рішення. Досліджуючи висновок експерта, суд повинен перевірити дотримання прав осіб, які беруть участь у справі, під час призначення та проведення експертизи, а також чи було їм надано можливість ознайомитися з висновком експертизи.
Разом з тим, згідно зі статтею 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Колегія суддів зазначає, що доводи апелянта щодо наявності розбіжностей у кілометражі автомобільної дороги, на яких розміщені рекламні конструкції, координатах розташування рекламних конструкцій, а також припущення про можливе їх переміщення не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Встановлюючи тотожність спірних рекламних конструкцій майну, набутому позивачем, суд першої інстанції вірно виходив із результатів дослідження договору купівлі-продажу майна від 01.09.2014 № 01/09, додатків до такого, якими визначено склад придбаного позивачем майна, договорів № 37/2015 та № 38/2015 про право на тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів із зазначенням координат їх розміщення, письмових доказів, поданих учасниками справи, а також висновку судової земельно-технічної експертизи щодо фактичного розміщення білбордів.
Колегія суддів звертає увагу, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування інших рекламних конструкцій, що могли б бути ідентифіковані як окремі об`єкти або належати на праві власності Заліщицькій міській раді чи третім особам. За таких обставин твердження про відсутність тотожності спірних об`єктів мають виключно характер припущення.
Безпідставними є посилання апелянта на листи Служби відновлення та розвитку інфраструктури, оскільки такі документи мають інформаційний характер та самі по собі не є доказами, що підтверджують або спростовують право власності на спірні об`єкти. Колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд надав належну правову оцінку всім наявним у справі доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про належність спірного майна на праві власності позивачу. 
Апеляційний господарський суд також звертає увагу, що відповідно до ст. 38 Закону України «Про автомобільні дороги» розміщення реклами у межах смуги відведення автомобільних доріг здійснюється відповідно до вимог статті 16 Закону України "Про рекламу".
Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про рекламу» розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими комітетами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою Міністрів АР Крим в порядку, встановленими цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.
З врахуванням висновку експерта спірні білборди фактично знаходяться в межах міста Заліщики, отже дозвіл виданий розпорядженням голови Тернопільської облдержадміністрації від 03.05.2019 № 249-од не надає права позивачу розміщувати таку рекламу, оскільки білборди знаходяться в межах міста йому необхідно отримати дозвільні документи у відповідача – Заліщицької міської ради. 
У той же час судом встановлено, що ФОП Тимошик М.М., орендар майна належного позивачеві, звертався до Заліщицької міської ради, однак листом відповідача від 02.02.2021 № 03-23/180 повідомлено, що міська рада планує розробити проєкт реконструкції центральної частини міста та прилеглих до неї вулиць. Питання щодо розміщення засобів зовнішньої реклами на території м. Заліщики будуть розглядатися після виготовлення вищезазначеного проєкту.
Відсутність у позивача дозволу міської ради на розміщення засобів зовнішньої реклами на території м. Заліщики не припиняє його право власності на спірне майно.
У подальшому, як встановлено місцевим судом, рішенням Заліщицької міської ради від 09.04.2021 № 571 доручено КП «Заліщицьке МКП» взяти на баланс два білборди комунальної власності, що розташовані на землях загального користування по вул. С. Бандери м. Заліщики, однак доказів які б підтверджували підставу набуття у комунальну власність вказаних об`єктів відповідачем не надано. 
З врахуванням вищевказаного, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, з огляду на невизнання відповідачем права власності позивача на спірні об`єкти майна - білборди.
За змістом ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на те, що скаржник в апеляційній скарзі не навів інших доводів, суд апеляційної інстанції здійснює перегляд судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апелянта про необхідність скасування рішення суду першої інстанції є безпідставними.
Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Тернопільської області від 08.04.2026 у цій справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства, прийняте з дотриманням норм процесуального та правильним застосуванням норм матеріального права, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення немає.

Судові витрати.
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладається на апелянта відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд 

постановив:

1. Апеляційну скаргу Заліщицької міської ради залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 08.04.2026 у справі № 921/271/23 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду згідно зі ст. ст. 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 30 червня 2026 року.

Головуючий суддя Манюк П.Т.

Суддя Прядко О.В.

Суддя Рим Т.Я.