ОКРЕМА ДУМКА

13 квітня 2026 року 
м. Київ

у справі № 927/133/25 

суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Кондратової І. Д., Бакуліної С. В., Вронської Г. О., Губенко Н. М. 

1. 13 квітня 2026 року більшістю голосів судова палата Касаційного господарського суду для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав і цінних паперів ухвалила постанову, якою, зокрема, було залишено без задоволення касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Корнфілд ЛТД", а рішення Господарського суду Чернігівської області від 24.04.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2025 у справі № 927/133/25 залишено без змін.

2. Не можемо погодитися з висновками моїх колег та наведеною в рішенні Суду мотивацією, тому відповідно до частини третьої статті 34 ГПК України викладаємо окрему думку, суть якої полягає у такому.

3. Товариство з обмеженою відповідальністю "Корнфілд ЛТД" (далі - ТОВ "Корнфілд ЛТД", Позивач, скаржник) звернулось до Господарського суду Чернігівської області з позовом до ОСОБА_1 (далі - Відповідачка) про визнання недійсним пункту 4.6 корпоративного договору учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Іст Агро" (надалі - Товариство) від 06.03.2018, укладеного між сторонами, відповідно до якого: Товариство з обмеженою відповідальністю "Корнфілд ЛТД" (сторона 2) взяло на себе зобов`язання письмово повідомляти ОСОБА_1 (сторону 1) про зміну (можливу зміну) складу своїх учасників (засновників) не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованої зміни складу учасників (засновників) сторони 2. У разі такого неповідомлення сторона 2 зобов`язалась у строк до 7 календарних днів з дати одержання відповідної вимоги від сторони 1 сплатити на користь сторони 1 компенсацію у розмірі 20 000 000,00 грн (двадцять мільйонів гривень). Такий розмір компенсації відповідно до домовленості сторін є справедливим і не підлягає зменшенню.

4. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ТОВ "Корнфілд ЛТД" вважав, що сторони, уклавши корпоративний договір, включили до нього умову, яка: виходить за межі предмету регулювання корпоративного договору, визначеного чинним законодавством. Не є умовою про те, як учасники Товариства зобов`язуються реалізовувати свої права в товаристві та повноваження певним чином або утримуватися від їх реалізації, тобто не відповідає вимогам частини першої статті 7 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", що є достатньою підставою для визнання її нікчемною; не була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки була нездійсненною з об`єктивних причин, її виконання залежить від дій третіх осіб, на які ТОВ "Корнфілд ЛТД" не мало впливу (частина п`ята статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)); суперечить загальним засадам цивільного законодавства, таким як справедливість, добросовісність та розумність, що є окремою підставою для її недійсності (пункт 6 частини першої статті 3, частина перша статті 6, частина перша статті 203 ЦК України).

5. ТОВ "Корнфілд ЛТД" стверджувало, що ключовим питанням, яке має вирішити суд, є те: чи мали ТОВ "Корнфілд ЛТД" та Відповідачка, як учасники Товариства укласти корпоративний договір, в якому встановити обов`язок Позивача, що є юридичною особою у формі товариства з обмеженою відповідальністю, повідомляти Відповідачку (іншого учасника Товариства) про зміни власників ТОВ "Корнфілд ЛТД" завчасно, тобто, не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованої зміни складу учасників (засновників), і передбачити відповідальність у виді сплати штрафу у розмірі 20 000 000,00 грн за невиконання цього обов`язку.

6. Відповідно до позиції Позивача обов`язок, що встановлений в корпоративному договорі, не може вважатися таким, що пов`язаний з реалізацією прав та повноважень певним чином щодо управління Товариством, в якому сторони є учасниками, а стосується виключно умов щодо зміни складу учасників/засновників ТОВ "Корнфілд ЛТД", які в свою чергу не мають юридичного обов`язку (за законом чи статутом) інформувати Позивача (повідомляти, узгоджувати) про продаж своїх часток за 30 днів до цього. Як наслідок - Позивач не міг володіти цією інформацією заздалегідь, об`єктивно не міг виконати умову про завчасне повідомлення Відповідачки, яка водночас за будь-яких обставин немає жодного переважного права на купівлю частки засновників у статутному капіталі ТОВ "Корнфілд ЛТД" внаслідок укладання корпоративного договору.

7. Позивач також вказував, що визначений у корпоративному договорі штраф (компенсація) у розмірі 20 000 000,00 грн та обов`язок його сплатити у разі невизнання такого положення недійсним, становитиме надмірне втручання в майнові права Позивача в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року в аспекті невиконання позитивного зобов`язання держави захищати право на мирне володіння майном.

8. 24.04.2025 Господарський суд Чернігівської області ухвалив рішення, яким відмовив у задоволенні позову з підстав недоведеності тих обставин, з якими закон пов`язує наявність підстав для визнання пункту 4.6 корпоративного договору недійсним.

9. За висновками суду першої інстанції, які підтримав суд апеляційної інстанції: Закон України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" набрав чинності 17.06.2018, тобто вже після укладення корпоративного договору, а тому не може застосовуватись до оспорюваного договору; сторони, скориставшись засадою свободи договору, добровільно погодили умову п. 4.6 корпоративного договору та встановили відповідне зобов`язання щодо необхідності повідомлення Позивачем Відповідачки про зміну складу учасників та про сплату компенсації у розмірі 20 000 000,00 грн у разі такого неповідомлення. При цьому у пункті договору вказано, що такий розмір компенсації за домовленістю сторін є справедливим і не підлягає зменшенню; Позивач фактично вважає, що оспорювана умова договору є фіктивною. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, що Позивач не довів; оспорювана умова є виконуваною: цей договір був погоджений учасниками ТОВ "Корнфілд ЛТД", тому вони були ознайомлені з його змістом, а значить усвідомлювали про необхідність повідомлення ТОВ "Корнфілд ЛТД" про зміну складу учасників з метою уникнення наслідків такого неповідомлення у виді сплати компенсації. Тому ТОВ "Корнфілд ЛТД" мало можливість дізнатись про зміну складу його учасників та виконати свій обов`язок, передбачений п. 4.6 корпоративного договору, щодо повідомлення про це Відповідачки; положення пункту 4.6 корпоративного договору не мають виключно формального чи інформаційного характеру. Їх зміст зумовлений наявністю між сторонами відносин корпоративної взаємодії, що характеризуються елементами конкуренції та взаємного контролю у спільному здійсненні корпоративних прав. Наявний причинно-наслідковий зв`язок між зміною складу учасників ТОВ "Корнфілд ЛТД" та зміною корпоративної політики щодо управління Товариством. Цим зумовлюється необхідність спірного повідомлення Відповідачки аби надати її можливість реалізувати переважне право на придбання частки, що підлягає (чи підлягала) відчуженню. Відповідно, це дозволяє їй посилити свій вплив на корпоративне управління Товариством через участь у діяльності співзасновника. Натомість неповідомлення ТОВ "Корнфілд ЛТД" про зміну складу своїх учасників унеможливлює участь Відповідачки в придбанні частки співзасновника Товариства, та як наслідок порушить її корпоративні права, безпосередньо зумовлені корпоративним договором.

10. 14.07.2025 Північний апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою рішення суду першої інстанції залишив без змін.

11. У постанові від 13.04.2026 у справі № 927/133/25 Верховний Суд дійшов висновку, що зі змісту договору вбачається, що учасниками ТОВ "Корнфілд ЛТД" погоджено умови цього договору, що свідчить про обізнаність з умовами корпоративного договору, включаючи і відповідальність передбачену п. 4.6.

12. Верховний Суд взяв до уваги, що учасники ТОВ "Корнфілд ЛТД" не є сторонами корпоративного договору і не мають зобов?язань за ним, однак за висновком Суду учасники погодили умови договору та були зацікавленими у виконанні цього договору Товариством, учасниками якого вони є, оскільки відповідальність, передбачена п. 4.6 договору, вплине не тільки на фінансовий стан ТОВ "Корнфілд ЛТД" та його платоспроможність, а і на самих учасників.

13. За висновком касаційного суду, та обставина, що учасниками позивача були лише 2 особи, які погодили умови корпоративного договору, то ТОВ "Корнфілд ЛТД", діючи добросовісно і розумно та проявивши розумну обачність могло дізнатися про зміну складу своїх учасників, тому доводи позивача про неможливість останнього знати про зміну складу його учасників та невиконуваність такого договору є необґрунтованим.

14. Суд зазначив, що умова корпоративного договору, за якою сторона (юридична особа) бере на себе зобов?язання повідомляти про дії учасників, які не є сторонами цього договору не може розцінюватися як не спрямована на реальне настання наслідків.

15. За висновком Суду, зміст корпоративного договору (або договору про реалізацію прав учасників), мету та предмет такого договору, а також перелік можливих умов, які можуть бути в ньому передбачені, було визначено у частині першій статті 51-1 Закону України "Про господарські товариства". Договір може включати умови про обов`язок "вчиняти інші дії, пов`язані з управлінням товариством з обмеженою відповідальністю, його припиненням або виділом з нього нової юридичної особи".

16. Суд також зазначив, що зміна учасників, що володіють часткою ТОВ "Корнфілд ЛТД", як учасника ТОВ "Іст Агро" безпосередньо впливає на те, хто саме реально управляє спільним Товариством, приймає рішення у спільному Товаристві, зокрема і щодо предмету та цілей діяльності спільного Товариства. Таким чином, має місце причинно-наслідковий зв?язок між неповідомленням однієї сторони іншою стороною, про можливу зміну учасників та припиненням спільного бізнесу у сфері сільськогосподарського товарного виробництва, який ведеться через ТОВ "Іст Агро".

17. Разом з тим, такий висновок Суду вважаємо помилковим та не погоджуємось із ухваленою по суті постановою з огляду на таке.

18. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

19. Частиною третьою статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

20. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

21. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, зокрема, суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (пункт 164 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2025 року у справі № 920/19/24, провадження № 12-16гс25).

22. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див.: постанову Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

23. При цьому наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору (див.: постанову Верховного Суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

24. У справі, що розглядається, сторони уклали корпоративний договір 06.03.2018.

25. Станом на момент його укладання Закон України від 6 лютого 2018 року № 2275-VIII "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", у якому було визначено поняття корпоративного договору та порядок його регулювання (стаття 7) був прийнятий, але не набрав законної сили. 

26. До прийняття цього Закону питання корпоративних договорів було врегульовано Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо корпоративних договорів" від 23 березня 2017 року № 1984-VIII, що набрав чинності 18.02.2018.

27. Цим Законом було доповнено Закону України "Про господарські товариства" статтею 51 -1, яка визначала, що: "договором про реалізацію прав учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю визнається договір про особливості реалізації прав учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю. За договором про реалізацію прав учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю його сторони зобов`язуються реалізовувати у спосіб, передбачений таким договором, права, що надаються учасникам (засновникам) товариства з обмеженою відповідальністю, та/або утримуватися від реалізації зазначених прав. Договором про реалізацію прав учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю може бути передбачено обов`язок його сторін голосувати у спосіб, визначений таким договором, на загальних зборах учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю, погоджувати придбання або відчуження частки за заздалегідь визначеною ціною та/або у разі настання визначених у договорі обставин утримуватися від відчуження часток до настання визначених у договорі обставин, а також вчиняти інші дії, пов`язані з управлінням товариством з обмеженою відповідальністю, його припиненням або виділом з нього нової юридичної особи. Договір про реалізацію прав учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю може передбачати умови або порядок визначення умов, на яких учасник товариства - сторона договору вправі або зобов`язаний придбати або продати частки у статутному капіталі товариства, та визначати випадки (які можуть залежати чи не залежати від дій сторін), коли таке право або обов`язок виникає. Договір про реалізацію прав учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю укладається в письмовій формі. Справжність підписів учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю - фізичних осіб на такому договорі засвідчується у встановленому порядку. Дата набрання чинності договором про реалізацію прав учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю визначається цим договором. Договір про реалізацію прав учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю укладається на визначений строк або безстроково. Предметом договору про реалізацію прав учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю не може бути зобов`язання сторони цього договору голосувати згідно з вказівками органів управління товариства з обмеженою відповідальністю, щодо часток якого укладений цей договір, крім випадків, якщо стороною договору є особа, яка одночасно входить до складу органу управління такого товариства. Умови договору про реалізацію прав учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю, які суперечать вимогам частини третьої цієї статті, є нікчемними.

28. Договір про реалізацію прав учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю є обов`язковим лише для його сторін. Договір, укладений стороною договору про реалізацію прав учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю на порушення цього договору, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої сторони договору про реалізацію прав учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю лише у разі, якщо буде доведено, що інша сторона договору знала або мала знати про обмеження, передбачені договором про реалізацію прав учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю. Інформація про укладення договору про реалізацію прав учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю повідомляється такому товариству однією із сторін договору протягом трьох робочих днів з дати його укладення. У такому повідомленні обов`язково зазначаються строк дії та сторони такого договору, а також може зазначатися інша інформація за бажанням сторін договору. Якщо інше не встановлено законом або договором про реалізацію прав учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю, інформація про зміст договору про реалізацію прав учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю не підлягає розкриттю та є конфіденційною. Порушення договору про реалізацію прав учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю не може бути підставою для визнання недійсними рішень органів товариства з обмеженою відповідальністю. У разі порушення договору про реалізацію прав учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю, яким передбачено обов`язок сторони цього договору придбати або продати частку у статутному капіталі цього товариства за заздалегідь визначеною ціною та/або у разі настання визначених у договорі обставин, заінтересована сторона договору може подати до суду позов про примусове виконання цього обов`язку шляхом зобов`язання сторони договору про реалізацію прав учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю придбати (продати) частку на умовах, визначених цим договором.

29. Договором про реалізацію прав учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю можуть передбачатися способи забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з цього договору, і заходи цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання таких зобов`язань. Кредитори товариства можуть укласти договір з учасниками товариства з обмеженою відповідальністю, за яким учасники товариства з метою забезпечення охоронюваного законом інтересу таких третіх осіб зобов`язуються реалізувати свої корпоративні права у спосіб, передбачений таким договором, або утримуватися (відмовитися) від їх реалізації, у тому числі голосувати у спосіб, передбачений таким договором, на загальних зборах учасників товариства з обмеженою відповідальністю, узгоджено вчиняти інші дії, пов`язані з управлінням таким товариством, придбавати або продавати частки у його статутному капіталі за певною ціною чи за умови настання визначених у договорі обставин або утримуватися від відчуження часток до настання визначених у договорі обставин. До зазначеного договору застосовуються загальні положення про договір про реалізацію прав учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін".

30. Отже, ураховуючи правила дії закону в часі, правове регулювання укладеного 06.03.2018 корпоративного договору здійснюється за нормами про договір про реалізацію прав учасників, оскільки Закон України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" на момент його підписання ще не набрав законної сили.

31. Скаржник обґрунтовано зазначає, що для правильного вирішення спору суди попередніх інстанцій, керуючись принципом jura novit curia, зобов`язані були самостійно визначити та застосувати належну норму права, незалежно від того, чи помилилася сторона у своєму обґрунтуванні. Суди попередніх інстанцій безпідставно проігнорували посилання Позивача у позовній заяві на те, що договір мав укладатися з урахуванням Закону України "Про господарські товариства".

32. Зміст корпоративного договору (або договору про реалізацію прав учасників), мету та предмет такого договору, а також перелік можливих умов, які можуть бути в ньому передбачені було визначено у частині першій статті 51-1 Закону України "Про господарські товариства".

33. За договором про реалізацію прав учасники зобов`язуються реалізовувати або утримуватися від реалізації своїх прав у спосіб, визначений договором. Зокрема, договір може передбачати такі обов`язки сторін, як:
(1) голосувати у спосіб, визначений таким договором, на загальних зборах учасників (засновників) товариства з обмеженою відповідальністю;
(2) погоджувати придбання або відчуження частки за заздалегідь визначеною ціною (3) у разі настання визначених у договорі обставин утримуватися від відчуження часток до настання визначених у договорі обставин.
При цьому, договір може передбачати умови або порядок визначення умов, на яких учасник товариства - сторона договору вправі або зобов`язаний придбати або продати частки у статутному капіталі товариства, та визначати випадки (які можуть залежати чи не залежати від дій сторін), коли таке право або обов`язок виникає.

34. Також договір може включати умови про обов`язок "вчиняти інші дії, пов`язані з управлінням товариством з обмеженою відповідальністю, його припиненням або виділом з нього нової юридичної особи".

35. Отже, сторони дійсно можуть включати в договір інші зобов`язання, однак такі дії мають стосуватися реалізації корпоративних прав та управління виключно тим спільним товариством, щодо якого укладено договір (у цій справі - ТОВ "Іст Агро"). Будь-які інші зобов`язання, які сторони включають у договір, повинні мати безпосередній зв`язок з управлінням спільним товариством, а не стосуватися внутрішніх корпоративних відносин самих учасників. Крім того, оскільки договір про реалізацію прав учасників є обов`язковим лише для його сторін (частина п`ята статті 51-1 Закону), до змісту поняття "інші дії" не може включатися обов`язок сторони контролювати чи відповідати за волевиявлення третіх осіб (засновників), які не є підписантами цього корпоративного договору.

36. У цій справі пункт 4.6 корпоративного договору зобов`язує Позивача повідомляти іншого учасника Товариства про зміну своїх власників, а не погоджувати придбання або відчуження своєї частки у статутному капіталі Товариства. Таке зобов`язання не пов`язане з реалізацією корпоративних прав Позивача як учасника Товариства.

37. Отже, включивши до корпоративного договору пункт 4.6, який виходить за межі предмета регулювання корпоративного договору за статтею 51-1 Закону України "Про господарські товариства", сторони погодили умову, не передбачену чинним законодавством, фактично уклавши в цій частині непоіменований (змішаний) договір.

38. Водночас наголошуємо, що право сторін укласти договір, не передбачений актами цивільного законодавства, не є абсолютним.

39. У такому разі застосовується норма частини першої статті 6 ЦК України, яка визначає, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

40. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

41. Отже, якщо сторони, керуючись свободою договору, уклали договір, який не передбачений актами цивільного законодавства та/або в договорі відступили від положень актів цивільного законодавства і врегулювали свої відносини на власний розсуд, принцип свободи договору обмежений вимогам розумності та справедливості, про що прямо вказано у статтях 6, 627 ЦК України.

42. Фактично у цій частині сторони уклали непоіменований договір. Тому такий правочин має відповідати загальним засадам цивільного законодавства. Умова, яка покладає на юридичну особу неконтрольований нею обов`язок щодо дій третіх осіб (її засновників) із встановленням надмірного розміру компенсації, перетворює принцип свободи договору на інструмент несправедливого збагачення, що суперечить вимогам розумності та справедливості (пункт 6 частини першої статті 3, статті 203, 215 ЦК України).

43. Велика Палата Верховного Суду зазначала, що сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення (пункти 7.9, 7.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19, провадження № 12-94гс20).

44. Закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах (пункт 8.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), пункт 139 постанови від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22, Провадження № 12-79гс23).

45. Зокрема, в аспекті дотримання принципу справедливості та розумності, Велика Палата Верховного Суду роз`яснювала, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним (див. постанову від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, пункт 140 постанови від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/952/22, провадження № 12-79гс23).

46. Велика Палата Верховного Суду також роз`яснювала, що законодавець в главі 24 Господарського кодексу України врегулював загальні засади відповідальності учасників господарських відносин таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності. Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань (пункти 106, 107 постанови від 02 липня 2025 року справі № 903/602/24, провадження № 12-19гс25).

47. Порушення загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України, які мають наслідком вихід учасниками правочину за межі здійснення цивільних прав, наданих договором чи актами цивільного законодавства, з наміром завдати шкоди іншій особі (частина 3 статті 13 Цивільного кодексу України) може бути самостійною підставою недійсності правочину. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен установити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення), і настання відповідних наслідків та у разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (пункти 10.5, 10.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20).

48. Оцінюючи спірну умову крізь призму загальних засад цивільного законодавства, слід брати до уваги те, що для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

49. Умова пункту 4.6 корпоративного договору не відповідає вимогам розумності, оскільки вона не є умовою про погодження обов`язку вчиняти дії, пов`язані з управлінням спільним Товариством (ТОВ "Іст Агро"). Натомість ця умова фактично стосується порядку відчуження часток у статутному капіталі іншої юридичної особи - Позивача (ТОВ "Корнфілд ЛТД"), на які Відповідачка не має і не може мати жодного права, в тому числі, переважного.

50. З огляду на вимоги розумності, суд першої інстанції дійшов очевидно помилкового висновку, що "у даних правовідносинах наявний причинно-наслідковий зв`язок між зміною складу учасників позивача та зміною корпоративної політики ТОВ "Корнфілд ЛТД" щодо управління ТОВ "Іст Агро". Саме цим зумовлюється необхідність спірного повідомлення позивача, аби надати йому можливість реалізувати переважне право на придбання частки, що підлягає (чи підлягала) відчуженню. Відповідно, це дозволяє йому посилити свій вплив на корпоративне управління Товариством через участь у діяльності співзасновника".

51. Відповідачка не мала жодних корпоративних прав щодо часток у статутному капіталі ТОВ "Корнфілд ЛТД", оскільки не є його учасником, а закон гарантував переважне право на придбання часток виключно для учасників цього ж товариства (стаття 53 Закону України "Про господарські товариства").

52. Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій про те, що спірні положення покликані забезпечити Відповідачці контроль за змінами у складі засновників Позивача для реалізації нею переважного права на придбання їхніх часток, є на нашу думку безпідставними.

53. Позивач та Відповідачка мають корпоративні права виключно у спільному Товаристві (ТОВ "Іст Агро"). Договір про реалізацію прав учасників за своєю суттю та розумним призначенням має визначати способи реалізації прав сторін щодо управління виключно їхнім спільним Товариством. Спірна ж умова жодним чином не пов`язана з управлінням спільним Товариством, а встановлює контроль за розпорядженням корпоративними правами засновників іншої юридичної особи (ТОВ "Корнфілд ЛТД"), що є втручанням в його права власності.

54. Судовою палатою не враховано, що суть зобов`язання (стаття 509 ЦК України) полягає у вчиненні дій самим боржником. Натомість умова, за якою "Позивач бере на себе зобов`язання письмово повідомляти Відповідача про зміну (можливу зміну) складу своїх учасників (засновників) не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованої зміни складу учасників (засновників) Позивача", фактично є умовою, за якою юридична особа зобов`язана за 30 днів повідомити про подію, яка повністю залежить від незалежного й самостійного волевиявлення її засновників (третіх осіб), об`єктивно перебуває поза межами контролю Позивача.

55. Позивач, як юридична особа, не може контролювати дії своїх учасників щодо розпорядження їхніми власними частками. Учасники Товариства не зобов`язані погоджувати зі своїм Товариством (Позивачем) продаж своїх часток або інші дії з ними. Відповідно, Позивач не має можливості виконати умову про завчасне повідомлення. Встановлення відповідальності за зобов`язання, яке об`єктивно неможливо виконати, є проявом нерозумності, а зважаючи на встановлений надзвичайно великий розмір компенсації, не відповідає також і вимогам справедливості.

56. При цьому Судова палата залишила поза увагою ту обставину, що учасники Позивача погодили корпоративний договір, але це не позбавляє Позивача права оспорювати його у судовому порядку та не усуває об`єктивних підстав для визнання спірної умови недійсною. Відповідно до загального правила статті 629 ЦК України та спеціальної норми частини п`ятої статті 51-1 Закону України "Про господарські товариства" договір є обов`язковим виключно для його сторін (Позивача та Відповідачки). Засновники Позивача не є сторонами цього договору, тому їхня згода на його укладення не створює для них обов`язку узгоджувати з Відповідачкою свої дії щодо розпорядження власним майном. Крім того, згідно з імперативними приписами статті 96 ЦК України, юридична особа не відповідає за зобов`язаннями своїх учасників.

57. Судова палата також не врахувала гарантії непорушності права власності. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України). Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 321 ЦК України). Відповідно, засновники Позивача мали абсолютне право вільно відчужувати власні частки, не маючи обов`язку заздалегідь узгоджувати це з юридичною особою чи звітувати їй про свої наміри.

58. Також поза увагою Судової палати залишилося те, що оцінюючи встановлену договором компенсацію у сумі 20 000 000 грн крізь призму засади справедливості, є необхідним дотримання принципу пропорційності між розміром компенсації та наслідками правопорушення.

59. Позивач обґрунтовано зазначав, що Відповідачка не мала і не могла мати переважного права на придбання часток у статутному капіталі Позивача. Відповідно, саме по собі неповідомлення не могло порушити її корпоративні права чи завдати реальних майнових збитків. За відсутності будь-яких розумних пояснень з боку Відповідачки та судів попередніх інстанцій щодо обґрунтованості такого розміру компенсації, покладення на Позивача обов`язку сплатити неспівмірну суму за формальне та завідомо невиконуване зобов`язання не має легітимної мети і становить для нього індивідуальний та надмірний майновий тягар, є очевидно несправедливим.

60. За загальним правилом суд має повноваження зменшити розмір неустойки за наявності обставин, що мають істотне значення, зокрема у разі її значного перевищення над збитками (частина третя статті 551 ЦК України), що є ефективним захистом прав боржника у разі встановлення очевидно необґрунтованого розміру санкції. Водночас у спірних правовідносинах застосування цього механізму ускладнене наявністю в пункті 4.6 корпоративного договору прямої заборони - застереження про те, що розмір компенсації "є справедливим і не підлягає зменшенню".

61. Саме з огляду на цю умову та презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України) Верховний Суд у постанові від 10.12.2024 у справі № 927/1592/23 про стягнення вказаної суми не вирішував питання про її зменшення, пославшись на те, що договір не визнано недійсним.

62. За таких обставин, констатація судом у попередній справі презумпції правомірності цієї умови безпосередньо обумовлює реалізацію Позивачем права на оспорювання пункту 4.6 корпоративного договору в межах цієї справи. Подання такого позову є єдиним належним та ефективним способом спростувати презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України) та захистити свої майнові права від непропорційного втручання.

63. Аналізуючи правову природу встановленої у пункті 4.6 договору виплати у розмірі 20 000 000 грн, необхідно враховувати, що сторони визначили її не як штраф чи неустойку, а як "компенсацію". У корпоративних правовідносинах така компенсація (за аналогією із заздалегідь визначеними збитками) є самостійним договірним заходом відповідальності. Водночас визначення певного платежу як "компенсації" не змінює його суті як міри цивільно- правової відповідальності, яка за жодних умов не може втрачати свою відновлювальну (компенсаційну) спрямованість.

64. Скаржник послідовно наголошував, що умова договору щодо сплати компенсації у розмірі 20 000 000 грн за порушення процедурного обов`язку, який був a priori неможливим для виконання, є не лише порушенням ЦК України, а становить непропорційне втручання у його право на мирне володіння майном. Суд, розглядаючи спір про недійсність умови договору, виступає від імені держави. Він зобов`язаний застосувати превентивні/виправні заходи, щоб не допустити покладення на боржника обов`язку сплатити неспівмірний розмір компенсації, що призведе до його банкрутства.

65. Скаржник наголошує, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали оцінку аргументу, наведеного Позивачем щодо наявності підстав для задоволення позову, в аспекті застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Нерозгляд аргументу щодо надмірного втручання у майнові права є порушенням права на справедливий суд.

66. Тому, на нашу думку, обґрунтованими є доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій припустилися порушення норм процесуального права (статті 238, 282 ГПК України), оскільки не надали жодної оцінки ключовому аргументу Позивача щодо наявності підстав для задоволення позову в аспекті застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

67. Посилання суду апеляційної інстанції на рішення ЄСПЛ у справі "Серявін та інші проти України", як на виправдання відсутності оцінки цього доводу є помилковим, оскільки аргумент про конфіскаційний характер розміру компенсації був основним і вимагав чіткої та мотивованої відповіді суду.

68. Надаючи правову оцінку цим аргументам Позивача по суті, необхідно враховувати, що загальні принципи щодо позитивного зобов`язання держави захищати право на мирне володіння майном були викладені в рішеннях ЄСПЛ у справах Kanevska v. Ukraine (№ 73944/11 , § 45, 17 листопада 2020 року) та Mindek v. Croatia (№ 6169/ 13 , § 77, 30 серпня 2016 року) (п. 21 рішення). Зокрема, Суд повинен оцінити, чи було втручання законним, здійсненим в інтересах суспільства, та чи мало воно легітимну мету, досягнуту засобами, розумно пропорційними меті, яку прагнули реалізувати. Коли втручання у право на мирне володіння "майном" вчинене приватною особою.

69. Судовою палатою не враховано, що навіть коли втручання у право на мирне володіння "майном" вчинене приватною особою (зокрема, шляхом застосування драконівських договірних санкцій), для держави виникає позитивне зобов`язання забезпечити у своїй національній правовій системі, щоб майнові права були достатньо захищені законом і щоб існували адекватні засоби правового захисту, за допомогою яких жертва втручання може відстояти свої права (Kotov v. Russia [ВП], 2012, § 113; Blumberga v. Latvia, 2008, § 67; Papachela and AMAZON S.A. v. Greece, 2020, § 54; Sarac and Others v. Turkey, 2021, § 73; Dabic v. Croatia, 2021, § 52; Kanevska v. Ukraine (ріш.), 2020, § 45). Це включає, у відповідних випадках, право вимагати відшкодування будь-яких збитків (Kotov v. Russia [ВП], 2012, § 113; Blumberga v. Latvia, 2008, § 67; Dabic v. Croatia, 2021, § 52; "Герарді Мартірі проти Сан-Марино" (Gherardi Martiri v. San Marino), 2022, § 105).

70. З наведеної практики ЄСПЛ випливає, що заходи, яких держава може бути зобов`язана вжити в такому контексті, мають бути превентивними або виправними (Kotov v. Russia [ВП], 2012, § 113; Sarac and Others v. Turkey, 2021, § 73; Gherardi Martiri v. San Marino, 2022, § 106). Твердження про невжиття державою позитивних заходів для захисту приватної власності слід розглядати у світлі загального правила, зазначеного в першому реченні першого пункту статті 1 Першого протоколу до Конвенції, яке встановлює право на мирне користування майном (див. Budayeva and Others § 172).

71. Реалізуючи ці превентивні та виправні заходи, держава в особі суду повинна запобігати рішенням, які легалізують надмірне втручання у майнові права. У випадку, коли оспорювана умова договору передбачає явно завищений розмір компенсації за порушення процедурного обов`язку, який a priori неможливо виконати і який не завдав кредитору жодних збитків, Суд має запобігти зловживанню свободою договору, в тому числі у спосіб визнання недійсним відповідної умови, оскільки Велика Палата Верховного суду роз`яснила, що закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 статті 3 ЦК України) може бути застосований і як норма прямої дії, і порушення загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України, які мають наслідком вихід учасниками правочину за межі здійснення цивільних прав, наданих договором чи актами цивільного законодавства, з наміром завдати шкоди іншій особі (частина 3 статті 13 Цивільного кодексу України) може бути самостійною підставою недійсності правочину.

72. Наявність у пункті 4.6 корпоративного договору застереження сторін про те, що такий розмір компенсації є "справедливим і не підлягає зменшенню", не звільняє суд від виконання його позитивного обов`язку гарантувати дотримання статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Невтручання суду в ситуацію, коли договірна санкція є вочевидь непропорційною, означало б ухилення держави від захисту майнових прав особи. Це призводить до легалізації несправедливого майнового тягаря та перетворення договірної відповідальності із засобу відшкодування на інструмент безпідставного збагачення, що є особливо неприпустимим у цій справі, оскільки стягнення надмірної суми компенсації створює реальну загрозу неплатоспроможності (банкрутства) Позивача та втрату корпоративних прав шляхом звернення стягнення на його частку.

73. Наголошуємо, що згідно з частиною першою статті 319 ЦК України право власника розпоряджатися своїм майном (зокрема, часткою у статутному капіталі) на власний розсуд є непорушним. Покладення на Позивача обов`язку за 30 днів повідомляти Відповідачку про наміри його засновників для того, щоб вона могла ініціювати переговори про викуп часток (пункт 4.7 договору), щодо яких вона не має жодного законного права, є обмеженням права власності третіх осіб (контроль контролю за вільним здійсненням права власності третіми особами). Таке обмеження позбавлене легітимної компенсаційної мети та є обтяжливим в аспекті правових наслідків для сторін корпоративного договору, оскільки невиконання Позивачем інформаційного обов`язку не позбавило Відповідачку жодних майнових прав, натомість притягнення Позивача до майнової відповідальності у вигляді виплати компенсації в розмірі 20 000 000 грн перетворюється на безпідставне вилучення власності Позивача, що порушує справедливий баланс інтересів, становить індивідуальний і надмірний тягар для Позивача та порушує гарантії статті 1 Першого протоколу до Конвенції в аспекті позитивного обов`язку держави.

74. У Рішенні від 28 квітня 2021 року № 2-р(П)/2021 у справі за конституційною скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерного комерційного банку "Індустріалбанк" щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 13, частини третьої статті 16 ЦК України Конституційний Суд України визнав, що здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення Договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими ЦК України та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення ЦК України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною) (абзаци другий, третій пункту 5.3, пункт 5.4 та абзац другий пункту 8.2 мотивувальної частини цього Рішення).

75. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 28 квітня 2021 року № 2-р(П)/2021 також зазначив, що обмеження цивільних прав мають мати правомірну (легітимну) мету.

76. У цьому випадку умова про сплату компенсації у розмірі 20 000 000 гривень не має правомірної мети, крім як отримання необґрунтованої фінансової вигоди іншою стороною. Такий обсяг відповідальності Позивача є нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Оспорювана умова кредитного договору не відповідає принципу справедливості, який вимагає, щоб відповідальність була співмірною зі шкодою, завданою правопорушенням. Умова про сплату компенсації у визначеному розмірі за неповідомлення про зміну власників Позивача є надмірним втручанням в майнові права Позивача.

77. Також вважаємо, що підлягали відхиленню доводи Відповідачки про те, що звернення Позивача з цим позовом є проявом недобросовісної суперечливої поведінки (venire contra factum proprium), оскільки він та його засновники раніше погодилися з умовами корпоративного договору.

78. Дійсно, в основі доктрини venire contra factum proprium лежить принцип добросовісності, який забороняє особі діяти всупереч своїй попередній поведінці, якщо інша сторона розумно покладалася на неї. Проте застосування цієї доктрини не є безмежним і не може слугувати інструментом для унеможливлення оспорювання правочинів, які прямо суперечать фундаментальним засадам цивільного права (розумності та справедливості).

79. Як обґрунтовано зазначає Позивач, його право на судовий захист шляхом оспорювання недійсності договору не виключається фактом попереднього узгодження цих умов. Доктрина заборони суперечливої поведінки покликана захищати добросовісну сторону. Натомість формулювання договірної умови таким чином, що одна із сторін отримує право на безпідставне збагачення у розмірі 20 000 000 грн за формальне (процедурне) порушення, яке не завдало жодних збитків (оскільки Відповідачка не мала переважного права на частки засновників Позивача), саме по собі містить ознаки зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Захист такої очевидно несправедливої та конфіскаційної за своєю природою умови про компенсацію через посилання на доктрину venire contra factum proprium є недопустимим, оскільки це призведе до порушення справедливого балансу інтересів сторін.

80. Отже, сторони уклали договір, в якому визначили умову, що не передбачена актами цивільного законодавства (частина перша статті 6 ЦК України). Покладення на Позивача обов`язку щодо сплати на користь Відповідачки компенсації у розмірі 20 000 000,00 грн у разі її неповідомлення про зміну (можливу зміну) складу учасників (засновників) самого Позивача (пункт 4.6 корпоративного договору), не спрямовано на захист законних прав Відповідачки, виходить за межі предмету регулювання корпоративного договору, а також суперечить положенням статей 51-1, 53 Закону України "Про господарські товариства". Уклавши в цій частині договір, не передбачений актами цивільного законодавства (частина перша статті 6 ЦК України), сторони були зобов`язані дотримуватися засад засадам справедливості, добросовісності та розумності. Свобода договору не є абсолютною і обмежується імперативними засадами розумності та справедливості. Встановлення у договорі компенсації у розмірі 20 000 000 грн за формальне порушення обов`язку повідомлення, що не завдає збитків кредитору, суперечить засадам справедливості, добросовісності та розумності, і є підставою для визнання такої умови недійсною (статті 3, 203, 215 ЦК України), незалежно від наявності в договорі застережень про справедливий розмір та неможливість його зменшення.

81. Наведене, на нашу думку, свідчить про формальний підхід, проявлений судами усіх трьох інстанцій при розгляді цієї справи без дослідження її дійсних обставин, необхідних для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення.

82. З огляду на викладене вважаємо, що Судова палата повинна була відступити від висновку Верховного Суду у справі № 927/132/25 щодо застосування норм статті 51-1 Закону України "Про господарські товариства", статей 3, 6, 203, 215, 627 Цивільного кодексу України, зокрема стосовно того, що умова пункту 4.6 (повідомлення про зміну власників позивача) пов`язана з реалізацією прав щодо управління спільним ТОВ і відповідає межам корпоративного договору, принципу свободи договору та є виконуваною, задовольнити касаційну скаргу, скасувати оскаржувані судові рішення із ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Суддя  І. Кондратова

Суддя С. Бакуліна

Суддя Г. Вронська

Суддя Н. Губенко