Справа № 367/7184/25
Провадження №2/367/857/2026

РІШЕННЯ
Іменем України

23 червня 2026 року м. Ірпінь

Ірпінський міський суд Київської області в складі:
головуючої судді Третяк Я,М.,
з участю секретаря Люліної О.С.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа – служба у справах дітей та сім`ї Центру соціальних служб Управління соціальної політики Бучанської міської ради, про усунення перешкод у вихованні дитини та спілкуванні з нею, визначення способу участі батька у вихованні дитини,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року позивач звернувся до суду з цим позовом, у якому просить суд зобов`язати відповідача не перешкоджати йому у вихованні сина та спілкуванні з ним, а також - визначити способи його участі у вихованні та спілкуванні з сином.
Позивач зазначає, що з 11.08.2007 по 30.10.2018 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від спільного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу син залишився проживати з відповідачем, але позивач постійно піклувався про дитину, брав участь у його вихованні та матеріальному забезпеченні.
Позивач зазначає, що в зв`язку зі збройною агресією з боку російської федерації з березня 2022 року він виїхав за кордон та наразі проживає в Канаді.
У зв`язку з воєнними діями у 2022 році відповідач та їх спільний син також виїжджали за кордон, але 22.04.2023 відповідач та син повернулися до України.
Позивач стверджує, що з часу повернення відповідача та їх сина до України йому чиняться перешкоди в спілкуванні з дитиною з боку матері. Такі доводи позивача ґрунтуються на тому, що спілкування з сином він підтримує в телефонному режимі та через соціальні мережі, проте син не завжди йому відповідає на повідомлення та часто спілкується з батьком у досить стриманій манері. При цьому позивач зазначає, що відповідач уникає спілкування з ним з приводу їх сина, а наразі заблокувала його номер у всіх месенджерах. Тому, позивач вважає, що відповідач налаштовує сина проти батька.
З урахуванням викладеного, позивач просить суд:
-зобов`язати відповідача не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні зі своїм сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
-визначити способи участі у вихованні та спілкуванні батька з малолітнім ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом необмеженого спілкування засобами телефонного, поштового, електронного та іншого способу зв`язку, у тому числі шляхом використання програм Whats App, Viber, Telegram, Facebook чи інших месенджерів, у будь-який вільний для дитини час з урахуванням розпорядку для дитини, а саме – навчального процесу, відвідування гуртків, відпочинку дитини, тощо.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 26 червня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено її до розгляду у підготовчому засідання.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 04.11.2025 було закрито підготовче засідання, а справу призначено до судового розгляду.
Під час підготовчого провадження відповідач подала до суду відзив (т. 1 а.с. 32-144), в якому просила суд відмовити в задоволенні позову. Відповідач зазначила, що до початку повномасштабного вторгнення між нею та позивачем добровільно було погоджено схему спільного виховання їх сина, за якою син частину часу проводив з матір`ю та батьком окремо. Після початку повномасштабного вторгнення вона з сином виїхали до Німеччини, пізніше з території України виїхав і позивач. Під час перебування сторін за кордоном син канікули проводив з батьком, чому позивач завжди сприяла. У квітні 2023 року відповідач з сином повернулися до України, після чого спілкування між позивачем та їх сином відбувається лише в телефонному режимі, оскільки позивач наразі проживає в Канаді. Відповідач стверджує, що її син з огляду на вік має власний телефон у вільному користуванні, за допомогою якого і підтримується зв`язок позивача з сином. При цьому, відповідач наполягає, що вона жодним чином не обмежує спілкування батька з сином та не втручається в цей процес, оскільки син самостійно визначає зручний для себе час для спілкування. Спілкування позивача з сином відбувається за допомогою різних месенджерів та соціальних мереж, на підтвердження чого відповідач з дозволу сина надає скріншоти з переписками позивача та їх сина. Окрім того, спілкування батька з сином відбувається й шляхом телефонних розмов. За таких обставин, відповідач вважала позовні вимоги безпідставними.
Позивач подав до суду відповідь на відзив (т. 1 а.с. 145-157), в якому зазначив, що відповідач не надає повної картини щодо його спілкування з сином, оскільки надані скріншоти переписки та дзвінків не свідчать про налагоджене спілкування чи про виконання матір`ю свого обов`язку сприяти підтриманню стосунків батька з сином. Позивач зазначає, що у всіх своїх повідомленнях він показує любов до сина, турботу про нього, але таке спілкування у більшості випадків відбувається «в одні ворота». Позивач зазначає, що син іноді блокує його в соціальній мережі Інстаграм, іноді син не бере слухавку, коли позивач йому телефонує, а іноді переписка сина є «сухою» та не зовсім природньої. Позивач вважає, що дитина боїться брати слухавку або бере та одразу кидає. 
Відповідач подала до суду заперечення на відповідь на відзив (т. 1 а.с. 158-169), в яких зазначає, що не перешкоджає в спілкуванні батька з сином, підтвердженням чого є навіть та обставина, що в липні 2025 року дружина та батьки позивача безперешкодно відвідали їх сина в літньому таборі. Також відповідач стверджує, що манера спілкування сина з татом є ідентичною манері спілкування зі всіма, навіть з нею, зазначає, що син є небагатослівним, якщо син десь перебуває на відстані від неї, то її розмови з сином також не тривають більше 2-3 хвилин. На підтвердження цього відповідач надала скріншоти з перепискою її сина з нею. У свою чергу, відповідача зазначає, що коли таким же чином син спілкується з ним, то позивач починає принижувати сина, тиснути на нього, писати сину про його матір погані слова. На думку відповідача, саме така поведінка позивача не створює сприятливі умови спілкуванню сина з татом.
У судовому засіданні позивач підтримав поданий ним позов та зазначив, що з березня 2022 року він проживає за кордоном. З відповідачем шлюб розірваний, від шлюбу вони мають сина, з яким він з огляду на віддаленість свого місця проживання та неможливість приїхати до України спілкується лише телефоном. Позивач зазначає, що з 2023 року він не має змоги нормально спілкувати з сином у телефонному режимі, а відповідач відмовляється встановити чіткий графік його спілкування з сином. Позивач переконаний, що неналежне спілкування з сином є наслідком того, що саме відповідач чинить сину перешкоди в спілкуванні з батьком, психологічно на нього тисне, характеризуючи батька в негативному світлі. Також, позивач зазначив, що після звернення до суду з вказаним позовом спілкування з сином стало відбуватися трохи частіше. Разом з тим, позивач зазначив, що спілкування з сином не є таким, як йому б хотілося, оскільки син відповідає йому короткими повідомленнями, а телефонні розмови не є тривалими, тому він не відчуває прихильності сина до нього.
Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити вимоги позивача з наведених у заявах по суті підстав.
Відповідач у судовому засіданні позов не визнала та зазначила, що ніколи не чинила перешкод у спілкуванні сина з батьком. Відповідач повідомила, що тривалий час у сина є свій власний телефон, яким вільно користується в будь-який момент. Оскільки батько перебуває за кордоном, то її син спілкується з ним засобами телефонного зв`язку або за допомогою соціальних мереж, доступ до яких у сина у вільному доступі. При цьому, відповідач зауважила, що не розуміє підстав позову, оскільки батько та син систематично спілкуються і син, якому вже 12 років, самостійно визначає спосіб, тривалість та характер такого спілкування. Окрім того, зазначила, що вона як матір не може змусити вже дорослого сина спілкуватися з батьком у певний час, до того ж вона ніяк не може вплинути на зміст таких розмов, оскільки вона не може контролювати настрій сина та змусити його завжди транслювати під час розмов гарний настрій. Відповідач стверджує, що ніколи негативно не відгукувалася про позивача в присутності сина. Відповідач зазначає, що на зміст та тривалість спілкування сина з батьком впливає вік дитини, який вже є підлітком, має власні інтереси та розпорядок дня, а також те, що у переписці з сином позивач іноді міг дозволити висловлювання негативного характеру відносно неї. Також, відповідач повідомила, що характер спілкування сина з батьком міг бути спровокований самим позивачем, оскільки той не надавав йому гроші на табір, зачинив у своїй комірці дитячий велосипед на все літо, а також іноді намагався вирішити через сина питання, які б мав вирішувати безпосередньо з нею. Також, відповідач зазначила, що питала в сина, чому він іноді не відповідає батьку, на що той їй зазначав, що не завжди має на це час та настрій. Окрім того, відповідач зазначила, що вона дійсно блокувала у себе в телефоні номер позивача, оскільки він досить часто їй надсилав повідомлення і якщо вона на них оперативно не відповідала, то позивач надсилав повідомлення одразу на різні месенджери, чим створював на неї моральний тиск, але це ніяк не впливає на спілкування її сина з позивачем. До того ж, відповідач зазначає, що вона не зобов`язана спілкуватися з позивачем і відповідати на всі його повідомлення в необхідний для позивача момент, а подання позову розцінює як намагання позивача примусити до спілкування саме її.
У судовому засіданні в присутності психолога було з`ясовано думку малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який суду пояснив, що наразі проживає з матір`ю. ОСОБА_5 зазначив, що з батьком у нього гарні відносини, наразі він проживає за кордоном, тому спілкування з батьком відбувається в телефонному режимі або у соціальних мережах. ОСОБА_5 зазначив, що мама ніколи не забороняла йому спілкуватися з батьком і не висловлювалася щодо нього в негативному світлі. ОСОБА_5 зазначив, що не завжди має настрій для активного спілкування, тому просив суд не встановлювати йому графік спілкування з батьком, оскільки він і так з ним спілкується, а визначення певного графіку є для нього обтяжливим та створює для нього додаткові незручності.
Представник третьої особи у судовому засіданні проти позову заперечувала та зазначила, що службою у справах дітей було розглянуто питання щодо визначення часу та способу участі позивача у вихованні та спілкуванні з його сином. Під час розгляду цього питання було встановлено, що позивач і до звернення до суду спілкувався з сином, але вважав таке спілкування неналежним, оскільки син не завжди бажає з ним розмовляти, іноді спілкування є сухим. При цьому, представник третьої особи зазначила, що під час засідання служби в справах дітей малолітній ОСОБА_5 був категорично проти встановлення чіткого графіку спілкування, мотивуючи це тим, що він не бажає спілкуватися з батьком в певні години, оскільки має розпорядок дня, позашкільний та свій особистий вільний час та не завжди має бажання спілкуватися з батьком, оскільки іноді він надсилає йому небажані повідомлення (наслідки обстрілів з руйнуваннями, свої фото з відпочинку). Тому представник третьої особи вважала достатнім продовження спілкування малолітнього ОСОБА_5 з батьком засобами телефонного зв`язку в тому ж порядку, який вже існує, оскільки встановлення чіткого графіку спілкування не буде відповідати безпосередньо інтересам ОСОБА_5 . У подальшому представник третьої особи до суду не прибула, належним чином повідомлялася про дату та час розгляду справи.
Заслухавши учасників справи, перевіривши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини суд, вирішуючи вказану справу, зважає на таке.
Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 з 11.08.2007 перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30.10.2018 шлюб між сторонами розірвано.
Під час перебування у шлюбі у позивача з відповідачем народилась дитина - син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 10.04.2013 року зроблений відповідний актовий запис № 86 у книзі реєстрації народжень у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бучанського міського управління юстиції у Київській області, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .
Сторони не оспорюють того, що малолітній ОСОБА_5 після розірвання шлюбу між ними залишився проживати з матір`ю.
Позивач з 2022 року виїхав за межі України та наразі проживає в Канаді.
У березні 2022 року відповідач разом з сином у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації тимчасово виїздили за кордон, але в квітні 2023 року повернулися до України.
З часу повернення відповідача з сином до України спілкування позивача з дитиною з огляду на віддаленість його місця проживання відбувається засобами телефонного зв`язку та за допомогою соціальних мереж.
Позивач стверджує, що після повернення відповідача з їх спільним сином до України його контакт з дитиною погіршився, син не завжди виявляє бажання з ним спілкуватися, часто такі розмови є нетривалими та незмістовними. Позивач вважає таке спілкування неналежним та звинувачує в цьому відповідача, яка, на його думку, чинить йому перешкоди в спілкуванні з сином та налаштовує його проти батька.
Статтею 51 Конституції України, ч. ч. 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (ст. 7 Конвенції про права дитини).
Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У ч. 1 ст. 9 зазначеної Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною, або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і, потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини - держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Частинами 2, 8, 9 ст. 7 СК України визначено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі, коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини (ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року у справі за заявою «Хант проти України», за № 31111/04).
Відповідно до ст. 5 Протоколу за № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя, у відносинах між собою і, в їхніх відносинах зі своїми дітьми, користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.
Положеннями Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3).
Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо, це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків.
Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами тощо.
Приймаючи рішення в інтересах дитини, суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.
Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізував Європейський Суд з прав людини, практика якого, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і ч. 4 ст. 10 ЦПК України, застосовується судом, як джерело права.
Так, у рішенні від 19.09.2019 у справі «Andersena v. Latvia», заява за № 79441/17, Європейський суд з прав людини зазначив, що «найкращі інтереси дитини» не можуть розумітися однаково, незалежно від того, чи розглядає суд запит про повернення дитини відповідно до Гаазької конвенції або постанову про опіку або батьківських правах. Національні суди, відхиляючи певну інформацію і докази, що стосуються конкретного розгляду, не можуть вважатися такими, що проігнорували найкращі інтереси дитини.
Таким чином, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Дослідивши всі докази, надані сторонами, суд не встановив обставин, які б свідчили про чинення відповідачем перешкод у спілкуванні позивача з сином.
Так, сторонами не заперечувався той факт, що у малолітнього ОСОБА_5 у вільному доступі є власний телефон та що хлопчик є активним користувачем соціальних мереж.
До заяв по суті як позивачем, так і відповідачем було долучено скріншоти листування позивача зі своїм сином, з яких вбачається, що їх спілкування є систематичним.
Досліджуючи зміст спілкування дитини з батьком, встановлено, що не на всі повідомлення позивача хлопчик відповідає, а деякі повідомлення не є багатослівними.
Судом також було досліджено скріншоти листування дитини з матір`ю і в цій переписці хлопчик також не є багатослівним.
Натомість, досліджуючи переписку позивача з сином, суд звернув увагу на те, що, як правило, батько з сином обмінюються розважальним контентом із соціальних мереж, здійснюють короткі переписки та телефоні дзвінки.
Проте деякі фрагменти переписки позивача з сином мають елементи напруги, зокрема тоді, коли батько негативно висловлюється відносно матері, намагається з`ясувати в сина, хто був у комірці, попереджає сина про встановлення в комірці сигналізації та можливий приїзд поліції, коли обговорюють питання щодо фінансування поїздки хлопчика до табору (т.1 а.с. 75-81, 162-164)
У свою чергу, матеріали справи не містять жодного доказу тому, що відповідач вчиняє будь-які дії, які б створювали перешкоди позивачу для його спілкування з сином або організації особистих зустрічей.
Вказаний факт підтвердив у судовому засіданні й сам хлопчик.
Окрім того, судом було досліджено висновок щодо розв`язання спору про визначення часу та способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, затвердженого рішенням виконавчого комітету Бучанської міської ради від 26 вересня 2025 року № 2025, в якому комісія з питань захисту прав дитини, виходячи з інтересів дитини, вважала відсутнім спір щодо визначення часу та способу участі у спілкуванні батька з дитиною та рекомендувала продовжувати спілкування батька з сином за їх попередньою домовленістю, беручи до уваги навчальний та позашкільний процес, вільний час та бажання дитини.
У свою чергу, відомостей про звернення позивача до органу опіки та піклуванні для вирішення спору та постановлення рішення про визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею батька, який живе окремо від дитини, та висновку щодо доцільності визначення певного способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, зробленого на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення (в тому числі режиму роботи та зайнятості батьків, графіку навчання дитини, перевірка житлових умов тощо), позивачем суду не надано.
Також, суд при ухваленні рішення у цій справі зважає на вік дитини.
Так, станом на день ухвалення рішення, ОСОБА_5 є повних 12 років.
На думку суду, такий вік дитини є визначальним та суттєво впливає на вирішення спору у цій справі.
Суд, безпосередньо поспілкувавшись з малолітнім ОСОБА_5 , звернув увагу на те, що хлопець, не будучи багатослівним, викладає свої думки вільно та розсудливо, позитивно відгукується як про матір, так і про батька. Хлопчик чітко зазначав, що підтримує спілкування з батьком лише в телефонному режимі, хоча і не проти з ним зустрічатися особисто.
Так, зі слів малолітнього ОСОБА_5 судом встановлено, що матір жодним чином не впливає на прийняття ним рішення щодо спілкування з батьком і ніколи не забороняла йому підтримувати стосунки з батьком. При цьому, хлопчик не заперечував того, що іноді йому не зручно спілкуватися з батьком, оскільки в цей час у нього може бути бажання займатися своїми справами.
Суд звертає увагу й на позицію батька, який вважає, що випадки його негативного висловлювання щодо відповідача та з`ясування з дитиною питань, які за своєю природою мають вирішувати батьки між собою, жодним чином не впливають на якість його спілкування з сином.
Доводи позивача щодо того, що відповідачка не здійснює жодних дій, спрямованих на збереження міцного емоційного зв`язку сина та батька, суд не бере до уваги, оскільки вони спростовуються поясненнями самої дитини та перепискою сторін з приводу участі батьків у вихованні сина, до того ж саме позивач зобов`язаний докладати зусиль для підтримання належного ступеня прив`язаності сина до батька з огляду на віддалене проживання позивача та неможливість у зв`язку з цим зустрічатись з сином особисто.
Зазначені вище поведінка та позиція позивача, на думку суду, є суперечливими з огляду на заявлені ним вимоги, адже з однієї сторони позивач стверджує про чинення йому перешкод у спілкуванні з сином, а з іншої - самостійно допускає в спілкуванні з сином поведінку, від якої в дитини може виникати образа та формуватися негативне ставлення до батька, та не вживає жодних дій щодо організації особистих зустрічей з сином. До того ж, позивачем жодним чином не враховується вік хлопця, який вже є підлітком, та можлива поява складності поведінки в підлітковому віці в дітей, яка є закономірним наслідком гормональної перебудови та психологічного дорослішання.
Також, суд вважає слушними доводи представника служби у справах дітей, яка під час розгляду справи з огляду на те, що зв`язок між батьком та сином збережений і вони постійно спілкуються між собою, звернула увагу суду на те, що у даному випадку примус дитини до спілкування з батьком за графіком є неприпустимим.
По суті, внаслідок з`ясованих обставин у цій справі, суд дійшов переконливого висновку, що жодних перешкод позивачу в спілкуванні з сином відповідач не чинить, батько та син систематично спілкуються в спосіб обраний саме позивачем, а позивача фактично не влаштовує зміст такого спілкування, на що ні суд, ні відповідач вплинути не можуть, оскільки це буде суперечити фундаментальному праву дитини вільно формувати власні погляди та висловлювати їх.
Також, суд зауважує, що у цій справі суд не покладає в основу свого рішення висновок служби в справах дітей, оскільки він не містить висновків щодо розв`язання спору по суті у цій справі.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
За наслідками розгляду цієї справи суд дійшов стійкого переконання, що відповідач не чинить жодних перешкод у спілкуванні позивача з сином, контакт позивача з дитиною збережений, а характер і зміст спілкування батька з сином залежить виключно від дій самого позивача.
Отже, за результатами розгляду цієї справи суд доходить висновку, що права позивача на виховання дитини та спілкування з нею не порушені, внаслідок чого у позові слід відмовити.
Відповідно до ч. 1 , п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із п. 1 ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи результат вирішення цієї справи розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа – служба у справах дітей та сім`ї Центру соціальних служб Управління соціальної політики Бучанської міської ради, про усунення перешкод у вихованні дитини та спілкуванні з нею, визначення способу участі батька у вихованні дитини.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя:         Я.М. Третяк