ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
03.07.2026	Справа № 910/4957/26	

Суддя Н.Б. Плотницька, розглянувши справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврохлор" (79024, місто Львів, вулиця Промислова, будинок 52Е)
до Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" (03039, місто Київ, проспект Науки, будинок 3)
про стягнення 33 826 грн 29 коп.
Представники сторін: не викликались 

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
29.04.2026 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврохлор" з вимогами до Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" про стягнення 33 826 грн 29 коп.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами договору поставки від 11.05.2023 № 11/05/23 належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з оплати отриманого товару, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість в розмірі 23 400 грн 00 коп. Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань позивачем нараховано 6 599 грн 37 коп. інфляційних втрат, 1 857 грн 90 коп. 3 % річних та 1 969 грн 02 коп. пені.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.04.2026 позовну заяву залишено без руху на підставі частини 1 статті 174 Господарського процесуального кодексу України.
04.05.2026 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.05.2026 відкрито провадження у справі № 910/4957/26, розгляд справи постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.
27.05.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.
Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами на час розгляду справи суду не надано.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:
11.05.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Єврохлор" (далі по тексту – постачальник, позивач у справі) та Приватним акціонерним товариством "Київський маргариновий завод" (далі по тексту – покупець, відповідач у справі) був укладений договір поставки №11/05/23 (далі по тексту – договір).
Відповідно до пункту 1.1 договору постачальник зобов`язується передати у власність покупцю хімічні реактиви (кислота азотна, соляна кислота, сірчана кислота технічна, сода каустична, гіпохлорит натрію марки А, тощо), а покупець, в свою чергу, зобов`язується прийняти належний товар та оплатити його на умовах цього договору.
Пунктом 4.1 договору встановлено, що ціна, асортимент та інші характеристики товару, що постачається відображаються у видатковій накладній на відповідну партію товару, дані якої мають відповідати погодженій сторонами Специфікації.
Пунктами 5.1.1 та 5.1.2 договору унормовано, що оплата проводиться покупцем в залежності від виконання постачальником своїх зобов`язань в наступному порядку:
- при наданні постачальником покупцю протягом 5 календарних днів з дати поставки товару податкової накладної, яка пройшла реєстрацію в ЕРПН та отримала статус документа "Зареєстрована в ЕРПН", покупець оплачує поставлений товар на умовах відтермінування платежу протягом 10 днів з дати, зазначеної у підписаній сторонами видатковій (товарній) накладній;
- при наданні постачальником покупцю в строк понад 5 календарних днів з дати поставки товару податкової накладної, яка пройшла реєстрацію в ЕРПН та отримала статус документа "Зареєстрована в ЕРПН", покупець оплачує поставлений товар на умовах відтермінування платежу протягом 10 днів з дати реєстрації податкової накладної у ЕРПН.
25.08.2023 на виконання договору постачальник поставив покупцю, а останній прийняв товар – соду каустичну рідку 50% у кількості 4,5 т. на суму 110 700 грн, у тому числі ПДВ в сумі 18 450 грн. 
Покупець оплатив товар частково, сплативши постачальнику 87 300 грн.
27.02.2026 позивачем на адресу відповідача надіслано претензію (досудову вимогу) щодо сплати залишку заборгованості в сумі 23 400 грн., однак вказана заборгованість відповідачем не оплачена.
У зв`язку з порушенням відповідачем умов договору поставки та норм чинного законодавства, не виконанням взятих на себе зобов`язань з оплати поставленого позивачем товару, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 23 400 грн.
Заперечуючи проти заявленого позову відповідач вказує на безпідставність нарахування штрафних санкцій, а також через відсутність розрахунку неможливість перевірки правильності нарахування таких штрафних санкцій.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.
Внаслідок укладення договору поставки № 11/05/23 від 11.05.2023 між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що вказаний договір є договором поставки.
Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України, що діяв на мент укладання договору, за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з частиною 4 статті 265 Господарського кодексу України, що діяв на мент укладання договору, сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України.
Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (частина 6 статті 265 Господарського кодексу України, що діяв на мент укладання договору).
Частинами 1 та 2 статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Нормами частини 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.
Згідно з частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Відповідно до пункту 1.1 договору постачальник зобов`язується передати у власність покупцю хімічні реактиви (кислота азотна, соляна кислота, сірчана кислота технічна, сода каустична, гіпохлорит натрію марки А, тощо), а покупець, в свою чергу, зобов`язується прийняти належний товар та оплатити його на умовах договору.
Згідно із статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
У відповідності до норм частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Пунктом 3.2 договору передбачено, що підставою для здійснення поставки за даним договором є замовлення, яке надсилається покупцем постачальнику засобами електронної пошти. У замовленні визначається асортимент (ви) та обсяг товару (кількість), ціна за одиницю товару (відповідно до підписаної сторонами специфікації), загальна ціна партії товару та інші умови, які сторони вважають суттєвими для конкретної поставки партії товару.
Відповідно до статті 193 193 Господарського кодексу України, що діяв на момент укладення договору, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Як встановлено судом 25.08.2023 постачальник поставив покупцю, а останній прийняв товар – соду каустичну рідку 50% у кількості 4,5 т. на суму 110 700 грн, у тому числі ПДВ в сумі 18 450 грн, що зокрема підтверджується: видатковою накладною № 1323 від 25.08.2023, товарно-транспортною накладною № 1323 від 25.08.2023, а також податковою накладною № 192 від 25.08.2023.
Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Пунктом 5.1 договору передбачено, що оплата проводиться покупцем в залежності від виконання Постачальником своїх зобов`язань в наступному порядку:
- при наданні Постачальником Покупцю протягом 5 календарних днів з дати поставки Товару податкової накладної, яка пройшла реєстрацію в ЕРПН та отримала статус документа "Зареєстрована в ЕРПН", Покупець оплачує поставлений Товар на умовах відтермінування платежу протягом 10 (десяти) днів з дати, зазначеної у підписаній Сторонами видатковій (товарній) накладній (пункт 5.1.1 договору);
- при наданні Постачальником Покупцю в строк понад 5 календарних днів з дати поставки Товару податкової накладної, яка пройшла реєстрацію в ЕРПН та отримала статус документа "Зареєстрована в ЕРПН", Покупець оплачує поставлений Товар на умовах відтермінування платежу протягом 10 (десяти) днів з дати реєстрації податкової накладної у ЕРПН (пункт 5.1.2 договору).
Як вбачається із матеріалів справи відповідач оплатив товар частково, а саме - на суму 87 300 грн.
При здійсненні такої оплати відповідач не повідомив позивача про причини часткової оплати за поставку товару та в подальшому не здійснив повної їх оплати.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
З огляду на вищенаведене та встановленням факту невиконання відповідачем обов`язку з повної оплати поставки товару за договором поставки № 11/05/23 від 11.05.2023, та факту наявності заборгованості у розмірі 23 400 грн., що також не було спростовано відповідачем, вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.
У зв`язку з неналежним виконання зобов`язань за договором, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 6 599,37 грн. інфляційних втрат, 1 857,90 грн. 3 % річних, нарахованих за період часу з 05.09.2023 — 28.04.2026 та 1 969,02 грн. пені нарахованої за період часу з 05.09.2023 — 05.03.2024.
Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України (що діяв на момент укладення договірних відносин) встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Відповідно до пункту 6.1 договору за невиконання або неналежне виконання цього договору сторони несуть відповідальність у порядку та на умовах, що передбачені чинним законодавством України та цим договором.
Пунктом 6.3 договору передбачено, що у разі несвоєчасної або неповної оплати послуг відповідно до п. 3.3. цього договору замовник несе відповідальність, передбачену ст. 625 Цивільного кодексу України.
З урахуванням приписів частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача, відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.
З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.
Тобто визначаючи розмір заборгованості за договором, зокрема, в частині пені, штрафу, процентів річних та інфляційних втрат суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
За результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення інфляційних втрат, 3 % річних та пені судом встановлено, що розмір інфляційних втрат, 3 % річних та пені, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та в межах визначеного позивачем періоду прострочення, відповідає вимогам зазначених вище норм законодавства, умовам договору та є арифметично вірним, тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 6 599,37 грн. інфляційних втрат, 1 857,90 грн. 3 % річних та 1 969,02 грн. пені підлягають задоволенню за розрахунком позивача.
Суд відхиляє доводи відповідача про відсутність розрахунку штрафних санкцій позивача у матеріалах справи, оскільки він наведений у самій позовній заяві із зазначенням періоду нарахування таких штрафних санкцій.
Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, а також враховуючи те, що строк виконання зобов`язання з оплати товару за договором поставки настав, доказів сплати вартості товару за договором поставки на суму 23 400 грн. матеріали справи не містять та суду не надано, суд дійшов висновку, що права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, порушено відповідачем, а тому позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.
Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Згідно з частиною 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи вищевикладене та керуючись статтею 74, статтями 76-79, статтею 86, статтею 123, статтею 129, статтями 232-233, статтями 237- 238, статтями 240 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" (03039, місто Київ, проспект Науки, будинок 3, ідентифікаційний 00333581) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Єврохлор" (79024, місто Львів, вулиця Промислова, будинок 52Е, ідентифікаційний код 41265859) 23 400 (двадцять три тисячі чотириста) грн 00 коп. основного боргу, 6 599 (шість тисяч п`ятсот дев`яносто дев`ять) грн 37 коп. інфляційних втрат, 1 857 (одну тисячу вісімсот п`ятдесят сім) грн 90 коп. 3 % річних, 1 969 (одну тисячу дев`ятсот шістдесят дев`ять) грн 02 коп. пені та судовий збір у розмірі 2 662 (дві тисячі шістсот шістдесят дві) гривні 40 коп.
3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Н.Плотницька