Справа № 352/2944/25 
Провадження № 22-ц/4808/1002/26 
Головуючий у 1 інстанції ОЛІЙНИК М. Ю. 
Суддя-доповідач Мальцева 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Мальцевої Є.Є.
суддів: Девляшевського В.А., Луганської Л.В., 
секретар Кузів А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Тулика Івана Івановича на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 03 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Виконавчий комітет Ямницької сільської ради, Служба в справах дітей Ямницької сільської ради, про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2 , треті особи - Виконавчий комітет Ямницької сільської ради, Служба в справах дітей Ямницької сільської ради, про визначення місця проживання дітей. 
Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у шлюбі, в якому народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26 червня 2025 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу малолітні діти залишилися проживати разом із ним. Відповідачка регулярно та на тривалий виїжджає закордон на заробітки, у зв`язку з чим не має можливості забезпечувати належний повсякденний догляд за дітьми. Таким чином, саме позивач здійснює повне утримання дітей, забезпечує належні побутові умови їх проживання, піклується про стан їх здоров`я, організовує навчальний процес та виховання, що, підтверджується довідками з місця проживання та характеристиками з навчальних закладів. Вважає, що визначення місця проживання малолітніх дітей разом із ним відповідає найкращим інтересам дітей, сприятиме забезпеченню стабільності їх життєвого середовища. Визначення місця проживання дітей з ним є необхідним для належної реалізації ним батьківських прав та виконання обов`язків щодо виховання і утримання дітей.
Просить визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з позивачем за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Тисменицького районного суд Івано-Франківської області рішенням від 03 квітня 2026 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Виконавчий комітет Ямницької сільської ради, Служба в справах дітей Ямницької сільської ради, про визначення місця проживання дитини відмовлено.
Не погоджуючись із таким рішенням, представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Тулик І.І. звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Тисменицького районного суд Івано-Франківської області рішенням від 03 квітня 2026 року скасувати та задовольнити позов в повному обсязі. Вважає оскаржене рішення незаконним, необґрунтованим з огляду на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи. 
Апелянт вказує, що суд першої інстанції, постановляючи рішення про відмову у позові з підстав відсутності спору між сторонами, проігнорував інтереси самих дітей. Відмова у задоволенні позову при повному визнанні його відповідачем є втручанням у право на повагу до сімейного життя. Право на звернення до суду не обмежено обов`язковою наявністю конфлікту або перешкодою у вихованні з боку відповідача. При цьому орган опіки та піклування у висновку підтвердив, що відсутні претензій з боку матері та наявні у позивача всіх умов для проживання, тобто діти забезпечені всім необхідним, для комфортного проживання та навчання, встановлено активну роль батька у навчанні дітей. До інших доказів, які підтверджують підстави задоволення позову, є характеристика з Павлівського ліцею, яка вказує, що відповідачка постійно працює за кордоном, довідки лікаря, яка підтверджує, що батько повністю забезпечує побут, навчання та лікування. 
Крім того, визнання позову ОСОБА_2 підтверджує те, що відповідачка перебуваючи за кордоном, визнає свою неможливість виконувати щоденні обов`язки щодо виховання дітей та довіряє їх позивачу.
Звернення до суду з вказаним позовом необхідно для реєстрації місця проживання дітей, отримання соціальних виплат та субсидій та є обов`язковим для представництва інтересів дітей у медичних закладах та органах освіти, коли другий з батьків тривалий час перебуває за кордоном При цьому рішення суду про визначення місця дітей виключить можливість раптового та непередбачуваного вилучення дітей у майбутньому без судового розгляду, що відповідає найкращим інтересам дітей.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Тулик І.І. доводи апеляційної скарги підтримав, просить апеляційну скаргу задовольнити.
Позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , представники третіх осіб Виконавчого комітету Ямницької сільської ради, Служби в справах дітей Ямницької сільської ради до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді, представника позивача, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, вимоги та доводи апеляційної скарги апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 29 вересня 2014 року та Серії НОМЕР_2 від 19 червня 2017 троку (а.с. 17-18).
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26 червня 2025 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 32).
Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади, ОСОБА_1 , а також малолітні ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 26-28). Також за вказаною адресою зареєстрована ОСОБА_2 (а.с. 29).
Згідно з довідкою №263 від 30 жовтня 2025 року, ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває під наглядом лікаря загальної практики сімейної медицини, та протягом останніх років звертався за медичною допомогою у супроводі батька (а.с. 23).
Відповідно до довідки №262 від 30 жовтня 2025 року, ОСОБА_4 проживає за тією ж адресою, перебуває під медичним наглядом та звертався за медичною допомогою у супроводі батька (а.с. 24).
ОСОБА_4 навчається у 3 класі Павлівського ліцею Ямницької сільської ради, що підтверджується довідкою №01/26-124 від 30 жовтня 2025 року (а.с. 30).
ОСОБА_3 навчається у 6 класі цього ж навчального закладу, що підтверджується довідкою №01/26-125 від 30 жовтня 2025 року (а.с. 31).
Згідно з актом обстеження умов проживання від 30 жовтня 2025 року №240, житлові умови за адресою: АДРЕСА_1 є задовільними; загальна площа будинку становить 145,9 кв.м, житлова 73,2 кв.м, діти проживають разом із батьком (а.с. 33).
Із характеристик, наданих Павлівським ліцеєм Ямницької сільської ради, вбачається, що діти характеризуються позитивно, є сумлінними учнями, а батько бере активну участь у їх вихованні, постійно цікавиться навчанням, відвідує батьківські збори та забезпечує належний супровід дітей у навчальному процесі, у той час як мати перебуває за межами України (а.с. 35–38).
Згідно з висновком органу опіки та піклування Ямницької сільської ради, затвердженим рішенням виконавчого комітету від 25 лютого 2026 року, діти проживають у належних умовах, їх права та інтереси не порушені, мати не позбавлена батьківських прав, а факт її перебування за кордоном сам по собі не є підставою для визначення місця проживання дітей з батьком. Орган опіки та піклування, враховуючи відсутність фактичного спору між батьками, вважає за доцільне вирішення даного питання залишити на розсуд суду з урахуванням найкращих інтересів дітей (а.с. 68–71).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сторони між собою дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітні діти, а тому, на переконання суду, задоволення матеріально-правової вимоги позивача за такої ситуації є недоцільним і таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, оскільки такі вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів, перевіривши справу, приходить до наступного висновку.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частина друга статті 160 СК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Встановлено, що діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані та проживають за адресою АДРЕСА_1 , тобто за місцем реєстрації місця проживання позивача. Їхня мати – відповідач ОСОБА_2 не ставить питання про зміну місця проживання дітей. Відповідач ОСОБА_2 при розгляді справи подала заяву про визнання позову та не заперечує проти їх задоволення (а.с.50). 

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).
У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У даній справі встановлено, що розлучені батьки, які проживають окремо, за взаємною згодою визначили місце проживання дітей з батьком ОСОБА_1 ; діти проживають з батьком, за своєю зареєстрованою адресою проживання, при цьому матір не заявляє про необхідність зміни місця проживання синів та не вчиняє будь-яких дій, спрямованих на зміну такого місця проживання.
З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові, зважаючи на відсутність правових підстав для втручання держави у визначення місця проживання дитини у конкретній сімейній ситуації та недоведеність порушення (невизнання або оспорювання) прав і законних інтересів позивача та/або малолітніх дітей, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржених судових рішень.
Вказане загалом узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня 2024 року у справі №299/8679/23, від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що позивач звернувся в суд з даним позовом, оскільки визначення місця проживання з ним його неповнолітніх дітей йому необхідне для захисту саме дітей, тому що мати дітей не приймає участі у житті дітей, також не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки позивачем нічим не доведено, що поведінка відповідачки відносно своїх дітей є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, не доведено та не надано суду достатніх доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом визначення місця проживання дітей.
Посилання в апеляційній скарзі на необхідність визначення місця проживання дітей з відповідачем з метою здійснення наступною реєстрацією місця проживання дітей, отримання соціальних виплат та субсидій та є обов`язковим для представництва інтересів дітей у медичних закладах та органах освіти не підтверджене належними доказами порушення вказаних прав, або неможливістю здійснення даних дій без визначення місця проживання дітей з позивачем. Сам по собі факт відсутності судового рішення про визначення місця проживання дитини не позбавляє позивача можливості здійснити реєстрацію місця проживання дітей у встановленому законом порядку як їх законного представника. Отримання соціальних виплат, пільг чи субсидій не ставиться законом у залежність виключно від наявності судового рішення про визначення місця проживання дітей. Законодавство України не пов`язує можливість представництва інтересів дітей у закладах освіти чи охорони здоров`я із наявністю судового рішення про визначення місця проживання дитини. Кожен із батьків, незалежно від того, з ким проживає дитина, має рівні права та обов`язки щодо її виховання, навчання, лікування та розвитку, якщо інше прямо не встановлено судом. Відтак відповідач може реалізовувати батьківські права та представляти інтереси дітей у медичних і освітніх закладах без окремого рішення суду про визначення місця їх проживання.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, судом першої інстанції правильно враховано, що спір щодо місця проживання дітей ініційований батьком дітей, з яким діти і так фактично проживали і продовжують проживати. В апеляційному суді представник позивача пояснив, що він намагався отримати таке рішення суду для вирішення питання відстрочки від мобілізації, але на даний час має бронювання, тому така необхідність відпала. Мати дітей не вимагала та не вимагає зміни їхнього місця проживання, а у справі відсутні докази того, що існує такий спір. Крім того, відсутні докази, що матір дітей перебуває за кордоном, і не приймає участі у вихованні дітей. Позиція позивача стосовно того, що мати дітей може забрати їх від нього без попередження ні на чому не основана, є виключно припущенням, тим більш, що відповідачка визнає позов. Отже, позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дітей із ним, які і так фактично проживали і проживають разом із ним, порушені права позивача.Разом з тим, визнання позову відповідачем не є безумовною підставою для задоволення позову, оскільки судове рішення має бути законним, обґрунтованим і відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному в статті 2 ЦПК України. 
Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, зводяться до вимог переоцінки доказів і обставин, яким суд дав належну оцінку, і тому апеляційна скарга не містить підстав для скасування законного і обгрунтованого рішення суду першої інстанції.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене рішення достатньо мотивовано і відповідає критерію обгрунтованості. 

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглянувши справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.367,368, 374, 375, 382-383 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Тулика Івана Івановича залишити без задоволення . 
Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 03 квітня 2026 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 03 червня 2026 року 

Судді        Є.Є. Мальцева
В.М. Луганська

В.А.Девляшевський