ПОСТАНОВА 
Іменем України

02 липня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 752/3064/25
провадження № 22-ц/4809/1111/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Чельник О. І.,
секретар судового засідання Діманова Н. І.,
учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Семеновим Євгенієм Олексійовичем, на рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 березня 2026 року та на додаткове рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 07 квітня 2026 року у складі головуючого судді Савельєвої О. В.

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позов, відповіді на відзив, рішення суду першої інстанції та додаткового рішення суду першої інстанції.
У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути із відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №4788538 від 18 вересня 2021 року в загальному розмірі 53 143 грн 09 коп.
В обгрунтування позову зазначено, що 18 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 в електронній формі укладено кредитний договір №4788538, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» надало ОСОБА_1 грошові кошти (фінансовий кредит) в сумі 7 700 грн, а він зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку і терміни, встановлені договором. Проте відповідач свої зобов`язання за договором не виконав. 
Надалі, 28 грудня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір №28-12/2021-72, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги до позичальників, в тому числі і до ОСОБА_1 за кредитним договором №4788538 від 18 вересня 2021 року. В свою чергу, між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» 10 березня 2023 року укладено договір №10-03/2023/01, відповідно до умов якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі і до ОСОБА_1 . 
Оскільки відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість не погашає, позивач змушений звернутися до суду з цим позовом.

Представником відповідача – адвокатом Семеновим Є.О. подано суду відзив на позовну заяву, в якому свої заперечення обґрунтував наступним. Так, приблизно о першій годині ночі 18.09.2021 на вулиці Хрещатик у м.Києві, невідома особа вкрала особисті речі відповідача, в тому числі банківські картки та смартфон, якими вподальшому вони скористались шляхом отримання кредитів на його ім`я у різних фінансових установах на загальну суму 38 000 грн. За цим фактом підрозділом дізнання Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м.Києві зареєстроване кримінальне провадження за №12021105100003365 із правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.185 Кримінального кодексу України. Зазначене підтверджується і тим, що у кредитному договорі №4788538 від 18 вересня 2021 року, нібито підписаного ОСОБА_1 , зазначена адреса місця проживання, за якою останній ніколи не проживав. Вважає, що при видачі кредиту первісний кредитор належним чином не ідентифікував позичальника. Крім того, зазначив, що проценти за користування кредитними коштами нараховані поза межами строку дії договору, оскільки умовами кредитного договору, передбачено, що строк кредитування складає 17 днів, у межах яких і мали б нараховуватися проценти. З огляду на викладене, просив відмовити у задоволенні позову (а.с.90-92 том 1).

В свою чергу, представником позивача подано суду відповідь на відзив, в яких наведено обставини на спростування доводів сторони відповідача. Зазначено, що відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання Договору позики шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому було перераховано грошові кошти. Факт ідентифікація відповідача підтверджується Довідкою про ідентифікацію. 
Зауважує, що відповідач не заперечує, що всі відомості, вказані в Заявці-Анкеті є коректними, зокрема: ПІБ, РНОКПП, паспортні дані, телефон, реквізити банківської картки, тощо. Враховуючи вищенаведене, правове регулювання та наявні в матеріалах справи докази вбачається, що між первісними кредиторами та відповідачем укладено електронний кредитний договір, адже без отримання відповідачем листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт Товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Щодо ймовірних шахрайських дій зазначила, що у випадку звернення громадянина, прокурор, дізнавач, слідчий зобов`язані внести відповідні відомості до ЄРДР, незалежно від того, чи є в таких відомостях склад кримінального правопорушення, та розпочати досудове розслідування. Враховуючи, що відомості про злочин повідомлені самим відповідачем, а саме по собі повідомлення про злочин не може вважатись підтвердженням фактів, наведених в такому зверненні, внесення даних до ЄРДР не може ні підтвердити, ні спростувати обставини, на які посилається відповідач. Проте, відповідачем не надано доказів того, що за результатами досудового розслідування, було встановлено наявність події кримінального правопорушення, пред`явлено підозру винним особам, тощо. Вказала, що єдиним належним, достовірним та достатнім доказом вчинення шахрайських дій відносно відповідача може бути лише обвинувальний вирок суду за результатами розгляду справи про кримінальне правопорушення на підставі обвинувального акту, в якому відповідач виступає в якості потерпілого. З огляду на викладене, вважає, що заперечення відповідача є безпідставними, містять непідтверджену інформацію та не можуть були враховані судом (а.с.102-115 том 1).

Рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 березня 2026 року задоволено частково позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за договором про споживчий кредит №4788538 від 18 вересня 2021 року в розмірі 30 813 грн 09 коп, з яких: 7 700 грн - заборгованість за тілом кредиту, 23 113 грн 09 коп – заборгованість по процентам.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 540 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» судовий збір в розмірі 1 404 грн 90 коп.
Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий суд керувався тим, що наданими позивачем доказами підтверджується, що ТОВ «Коллект Центр» у встановленому законом порядку набуло право грошової вимоги за договором про споживчий кредит №4788538 від 18 грудня 2021 року, ОСОБА_1 прийняв умови та правила надання банківських послуг шляхом підписання договору електронним цифровим підписом, однак, в порушення умов вказаного договору, не виконав своїх зобов`язань щодо повернення коштів, сплати відсотків та комісії за надання кредиту на умовах, визначених укладеним правочином, презумпція правомірності якого не спростована. 
Таким чином суд вважав, що встановлені обставини справи підтверджують обов`язок ОСОБА_1 сплатити заборгованість за договором про споживчий кредит №4788538 від 18 вересня 2021 року в розмірі 30 813 грн 09 коп, з яких: 7 700 грн - заборгованість за тілом кредиту, 23 113 грн 09 коп – заборгованість по процентам.
Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками у розмірі 22 320 грн, суд першої інстанції зазначив, що після відступлення від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги боргу в розмірі 30 213 грн 09 коп (заборгованість за тілом кредиту – 7 700 грн, заборгованість по процентам – 23 113 грн 09 коп), ТОВ «Вердикт Капітал» безпідставно поза межами строку дії договору (з урахуванням пролонгацій первісним кредитором на 60 днів) здійснило нарахування процентів в період з 28.12.2021 до 23.02.2022 в сумі 22 330 грн. Відтак, встановиши, що ТОВ «Вердикт Капітал» нарахововані проценти в сумі 22 330 грн після закінчення строку дії спірного кредитного договору, суд дійшов висновку, що вони стягненню не підлягають.

Додатковим рішенням Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 07 квітня 2026 року задоволено частково заяву відповідача стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 100 грн.
Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, місцевий суд, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, критерієм реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерієм розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи, вважав, що заявлена представником відповідача сума витрат на професійну правову допомогу є неспівмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи та суперечить принципу розподілу таких витрат. Відтак, суд вважав, що обґрунтованим та розумним розміром витрат за надання правової допомоги у цій справі є сума 5 000 грн.
Разом з тим, враховуючи часткове задоволення позову, відсоток відмови в якому становить 42%, суд вважав, що з позивача на користь відповідача необхідно стягнути понесені ним витрати на правничу допомогу пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, в розмірі 2 100 грн, що відповідає положенням п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу. 
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Семенов Євгеній Олексійович, подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 березня 2026 року та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, включаючи стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Крім того, просить змінити додаткове рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 07 квітня 2026 року в частині стягнення розміру витрат професійної правничої допомоги адвоката, стягнувши з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на користь ОСОБА_1 зазначені витрати в сумі 10 000 грн.
Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно відхилено доводи сторони відповідача відносно того, що приблизно о першій годині ночі 18 вересня 2021 року на вулиці Хрещатик у м. Києві невідомі особи вкрали його особисті речі, в тому числі банківські картки та смартфон, якими в подальшому вони скористались шляхом отримання кредитів на його ім`я у різних фінансових установах на загальну суму 38 000грн. За цим фактом підрозділом дізнання Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві зареєстроване кримінальне провадження за № 12021105100003365 із правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України. Зазначений факт (крадіжки) о першій годині ночі 18 вересня 2021 року підтверджується, в тому числі, тим, що договір про споживчий кредит №4788538 укладений 18 вересня 2021 року о 08 год. 55 хв., тобто вже після того, як ОСОБА_1 втратив контроль над смартфоном і банківськими картками. Крім того, як зазначено вище, у цьому договорі зазначена адреса, за якою відповідач ніколи не проживав і не був зареєстрований. Це підтверджується його паспортом (сторінка паспорту 11), у якому зазначено, що місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 . 
Зауважує, що клієнт банку не несе відповідальності за несанкціоновані операції з платіжною карткою, якщо він невідкладно повідомив банк про такі операції, а банк не довів, що клієнт своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті або незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера чи іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Сам по собі факт коректного введення вихідних даних для ініціювання банківської операції не може достовірно підтверджувати вину клієнта. Представник зазначає, що про викрадення платіжних карток відповідач одразу повідомив АТ КБ «Приватбанк» – емітента платіжних засобів (карток), а також придбав й активував нову сім-карту оператора мобільного зв`язку, що підтверджується доказами, доданими стороною відповідача. Але внаслідок термінових злочинних дій осіб, що вкрали у нього банківські картки та смартфон, це виявилося запізнілим
Крім того, вказав, що відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1%. Внаслідок цього з відповідача підлягало б стягненню 13 629 грн: 7700 грн х 1% х 77 днів = 5 929 грн; 5 929 грн + 7 700 грн = 13 629 грн. Зазначив, що не має значення те, що статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою 22 листопада 2023 року, оскільки згідно зі статтею 58 Конституції України, закон не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Це означає, що нові закони не поширюються на правовідносини, які вже завершилися, якщо вони погіршують становище особи, але мають зворотну силу, якщо покращують його.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Представник позивача ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги, а рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 березня 2026 року та додаткове рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 07 квітня 2026 року – залишити без змін.
Зазначила, що матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності укладеного кредитного договору, доказів того, що наведені умови договору, його форма і порядок укладення суперечать волевиявленню сторін, не надано.
Вказала, що факт перерахування коштів підтверджується відповідним листом оператора платіжних послуг, згідно якого первісний кредитор перерахував кредитні кошти на картковий рахунок відповідача за номером, повідомленим ним при укладенні кредитного договору. Додатково, банк надав виписку по рахунку відповідача, з якої установлено, що кредитні грошові кошти зараховані на картковий рахунок позичальника, після чого він розпорядився ними на власний розсуд. Належність вказаного карткового рахунку саме відповідачеві також підтверджено під час розгляду справі, що у повному обсязі спростовує доводи сторони відповідача у частині відсутності доказів отримання ним кредитних коштів.
Звернула увагу суду, що відповідачем не надано доказів того, що за результатами досудового розслідування, було встановлено наявність події кримінального правопорушення, пред`явлено підозру винним особам, тощо. Зазначила, що єдиним належним, достовірним та достатнім доказом вчинення шахрайських дій відносно відповідача може бути лише обвинувальний вирок суду за результатами розгляду справи про кримінальне правопорушення на підставі обвинувального акту, в якому відповідач виступає в якості потерпілого (а.с.24-29 том 2).
Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 березня 2026 року та додаткове рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 07 квітня 2026 року – без змін.
Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом. 
18 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» в електронній формі укладено договір про споживчий кредит №4788538, згідно з п.1.1 якого кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п.1.3 договору надати позичальнику грошові кошти в сумі, визначеній в п.1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п.1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання в повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором.
Відповідно до умов договору сума кредиту становить 7 7000 грн (п.1.2 договору). Кредит надається строком на 17 днів з 18.09.2021 (строк кредитування) (п.1.3 договору). Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом – 05.10.2021 (п.1.4 договору).
Кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок (п.2.1 договору). Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну, передбаченого п.1.4 договору, а у випадку пролонгації – не пізніше дати завершення періоду, на який продовжено строк кредитування (п.2.4.1 договору).
Згідно з п.6.1 договору, цей кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі Товариства та доступний зокрема через сайт Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.
В анкеті-заяві на кредит №4788538 від 18 вересня 2021 року зазначені сума та строк кредиту, проценти за користування кредитом, інформація про позичальника, зокрема ПІБ, дата народження, серію та номер паспорта, РНОКПП, а також містяться відомості щодо погодження отримання кредиту ОСОБА_1 у ТОВ «Мілоан».
Згідно з довідкою про ідентифікацію, виданою ТОВ «Мілоан», ОСОБА_1 , з яким укладено договір про споживчий кредит №4788538 від 18 вересня 2021 року, ідентифікований ТОВ «Мілоан». Акцепт (договір) підписаний позичальником із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором W64660, дата відправки ідентифікатора позичальнику 18 вересня 2021 року, номер телефону, на який було відправлено ідентифікатор, НОМЕР_1 .
Перерахування ОСОБА_1 на банківську картку НОМЕР_2 грошових (кредитних) коштів в сумі 7 700 грн підтверджується наданою АТ КБ «ПриватБанк» інформацією, як і підтверджено що мобільний номер телефону НОМЕР_1 , знаходиться в анкетних даних ОСОБА_1 .
На підтвердження розміру заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Мілоан» позивачем надано відомість про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором №4788538 від 18 вересня 2021 року згідно з якою загальна заборгованість за договором станом на 04 грудня 2021 року становить 30 813 грн 09 коп, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 7 700 грн, заборгованість по процентам – 23 113 грн 09 коп.
Надалі, між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» 28 грудня 2021 року укладено договір факторингу №28-12/2021-72, за умовами якого ТОВ «Вердикт Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до боржників за договорами про надання фінансових послуг, укладеними між ТОВ «Мілоан» і боржниками, вказаними у реєстрі боржників.
Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 28 грудня 2021 року до договору факторингу №28-12/2021-72 від 28 грудня 2021 року, ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №4788538 від 18 грудня 2021 року в сумі 30 813 грн 00 коп, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 7 700 грн, заборгованість по процентам – 23 113 грн 09 коп.
На підтвердження розміру заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Вердикт Капітал» позивачем надано розрахунок заборгованості за договором про споживчий кредит №4788538 від 18 грудня 2021 року, згідно з яким заборгованість станом на 10 березня 2023 року становить 53 143 грн 09 коп, з яких: заборгованість по основній сумі кредиту – 5 000 грн, заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги – 7 700 грн 00 коп, нараховані відсотки згідно з кредитним договором – 45 443 грн 09 коп.
В свою чергу, 10 березня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-03/2023/01, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «Коллект Центр» право вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.
Згідно з витягом з Реєстру боржників від 10 березня 2023 року до договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-01/2023 від 10 січня 2023 року, ТОВ «Коллект Центр» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №4788538 від 18 вересня 2021 року на суму 53 143 грн 09 коп, з яких: заборгованість по основній сумі кредиту – 5 000 грн, заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги – 7 700 грн 00 коп, нараховані відсотки згідно з кредитним договором – 45 443 грн 09 коп.
Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У справі, яка переглядається, відповідач, зокрема, оскаржує судове рішення в частині стягнення із нього на користь позивача заборгованості за договором про споживчий кредит №4788538 від 18 вересня 2021 року в розмірі 30 813 грн 09 коп, з яких: 7 700 грн - заборгованість за тілом кредиту, 23 113 грн 09 коп – заборгованість по процентах. Так, ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі зазначає про те, що 18 вересня 2021 року його мобільний телефон та банківські картки викрали невідомі особи, які в подальшому скористались його речами задля укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів. Відтак, відповідач стверджує, що він не укладав кредитний договір із первісним кредитором, і, відповідно відсутні підстави для стягнення із нього на користь позивача кредитної заборгованості.
Колегія суддів не погоджується із такими доводами відповідача з огляду на таке.
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.
Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням зазначеного, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що наданими позивачем доказами підтверджується, що ТОВ «Коллект Центр» у встановленому законом порядку набуло право грошової вимоги за договором про споживчий кредит №4788538 від 18 вересня 2021 року, оскільки ОСОБА_1 прийняв умови та правила надання банківських послуг шляхом підписання договору електронним цифровим підписом, однак, в порушення умов вказаного договору, не виконав своїх зобов`язань щодо повернення коштів, сплати відсотків та комісії за надання кредиту на умовах, визначених укладеним правочином.
Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка відповідачу не належить, відсутні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог Товариства.
Оскільки відповідач виконав послідовні дії в інформаційній системі, яка використовується ТОВ «Мілоан», вважається, що сторони кредитного договору досягли згоди щодо істотних умов цих договорів.
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 25 липня 2024 року у справі № 500/6150/14).
Відповідно до положень ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).
Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).
Відповідач не надав доказів оспорення зазначеного кредитного договору у судовому порядку.
При цьому, Верховний Суд неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). 
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.
Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.
До предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.
У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник.
Щодо доводів представника відповідача про наявність кримінального провадження за фактом викрадення карток та смартфону ОСОБА_1 , колегія суддів зауважує наступне.
Так, згідно долученого до матеріалів справи відповідачем витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань установлено, що 22 вересня 2021 року до Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від ОСОБА_1 надійшло повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, в якому останні повідомив, що 18 вересня 2021 року приблизно о 01 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_2 , невстановлена особа викрала гаманець, в якому знаходились банківські картки, з яких в подальшому було знято кошти та мобільний телефон ОСОБА_3 , яким в подальшому скористались невідомі особи, а саме взяли кредит у різних банківських установах на ім`я ОСОБА_4 на загальну суму 38 000 грн. За вказаними відомостями внесено інформацію до ЄРДР, присвоєно номер кримінального провадження:12021105100003365, правова кваліфікація правопорушення – ч. 1 ст. 185 КК України. Дата видачі витягу – 03 листопада 2021 року (а.с.185).
Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що наданий відповідачем витяг з ЄРДР датований ще 03 листопада 2021 року не є доказом укладення спірного договору іншою особою, а не ОСОБА_1 . Відомостей щодо стану розгляду кримінального провадження (прийнятого рішення) матеріали справи не містять. Клопотання про витребування кримінального провадження стороною відповідача до суду не подавалося. 
Відтак, відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу того, що ОСОБА_1 вчинялися дії, спрямовані на встановлення істини у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №12021105100003365, оскільки саме він, як заявник, найбільш зацікавлений у належному проведенні досудового розслідування.
З урахуванням зазначеного вище, відповідачем не доведено порушення його прав при укладенні відповідного договору, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України), як і не надано належних доказів укладення договору від її імені іншою особою за відсутності його волевиявлення, перерахування кредитних коштів не на його рахунок.
Відповідач не не довів, що телефонний номер, із використанням якого здійснювалося підписання електронним підписом з одноразовим ідентифікатором кредитного договору, в момент укладення договору, йому не належав та використовувався іншою особою без його відома чи доручення.
При цьому, при отриманні кредиту позичальник заповнює відповідну анкету, яка містить інформацію про позичальника, проте, ОСОБА_5 не спростовано відповідні відомості й не доведено, що вони не відповідають дійсності.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про те, що відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1%, колегія суддів вважає такі доводи необгрунтованими та безпідставними, оскільки суд першої інстанції стягнув із відповідача на користь позивача відсотки за користування кредитними коштами за період з 18 вересня 2021 року по 04 грудня 2021 року, в той час як стаття 8 Закону України «Про споживче кредитування» (яка обмежує максимальний розмір денної процентної ставки до 1% на день) набула чинності 24 грудня 2023 року, та не може бути застосовною до спірних правовідносин.
Хоч відповідач і оскаржує судові рішення у цій справі у повному обсязі, однак апеляційна скарга не містить мотивів незгоди із рішенням суду першої інстанції в частині стягнення із відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 540 грн. Разом з тим, апеляційний суд, враховуючи, що відповідачем не подано суду клопотання щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, вважає, що стягнення із відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 540 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідає обставинам цієї справи та є обгрунтованим.
Щодо додаткового рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 07 квітня 2026 року, яким стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 100 грн, апеляційний суд вважає висновки суду обгрунтованими, відтак, підстав для зміни судового рішення не встановлено.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (справа № 12-171гс19) зазначено, що відшкодування позивачу судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, підлягає пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі № 283/2791/19 (провадження № 61-17477св20), від 21 квітня 2021 року у справі № 705/2550/16-ц (провадження № 61-17349св20).
Доводи, викладені у апеляційній скарзі спростовуються встановленими судом обставинами у справі, зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновком суду щодо їх оцінки.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.
З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції – без змін.
Оскільки оскаржені судові рішення залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, передбачені ст. 141 ЦПК – відсутні.
Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Семеновим Євгенієм Олексійовичем, залишити без задоволення.
Рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12 березня 2026 року та додаткове рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 07 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 02.07.2026.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

О. І. Чельник