ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/915/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №697/846/25 Категорія: на ухвалу 	Колісник Л.О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Василенко Л.І., Карпенко О.В.,
за участю секретаря Костенко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бовшика Миколи Юрійовича на ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 лютого 2026 про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Канівської міської ради про встановлення факту проживання,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Бовшика М.Ю., звернувся до суду з вказаним позовом.
В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до витягів із протоколу №15 та №19 засідання комісії Черкаської облдержадміністрації з питань видачі особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи визнано посвідчення ОСОБА_1 потерпілого від ЧАЕС категорії 4 серії НОМЕР_1 від 01.12.1992 року таким, що видано необґрунтовано. 
Крім того, на самому засіданні рекомендували звернутися до суду про встановлення факту проживання (роботи) на території зони посиленого радіоекологічного контролю з дня аварії не менше чотирьох років (станом на 01.01.1993). 
Тому в Позивача є всі підстави для звернення до суду для встановлення факту проживання (роботи) на території зони посиленого радіоекологічного контролю з дня аварії не менше чотирьох років (станом на 01.01.1993). 
Позивач з дня народження, а саме з 13.04.1967 року по 30.08.1982 року після закінчення школи, поступив до ТУ-23 м. Канів, Черкаської області, яке закінчив 16.07.1985 року. 
З 26.07.1985 року працював на Канівському електромеханічному заводі «Магніт», відпрацювавши фрезерувальником до 18.10.1985 року. 
З 29.10.1985 року по 11.01.1989 року - служба в радянській армії. 
За період служби 02.01.1987 року ОСОБА_1 потрапив до медичної частини, де йому проведено було хірургічне лікування і 09.01.1987 року його було виписано та направлено за місцем служби доліковуватися. 
Прибувши в частину ОСОБА_1 запропоновано було поїхати у відпустку та долікуватися за місцем проживання і командир частини надав йому довготриваючу відпустку для доліковування за місцем проживання. 
10.01.1987 року позивач прибув до м. Канева, де знаходився до 22.02.1987 року. 
Після повного видужання повернувся до військової частини № НОМЕР_2 , де його було переведено до спецстрою, про що існує навіть відмітка у військовому квитку.
Тобто у 1987 році ОСОБА_1 проживав у м. Каневі 42 дні. З 21.12.1987 року по 11.01.1989 рік проходив службу в іншій військовій частині. 
11.01.1989 ОСОБА_1 було звільнено з лав радянської армії, і він прибув до свого постійного місця проживання. 
В період з 11.01.1989 року по 31.12.1992 року постійно проживав в м. Каневі. 
Враховуючи те, що ОСОБА_1 є особою, що станом на 01.01.1993 року постійно проживав та працював на території зони посиленого радіоекологічного контролю, 01.12.1992 йому було видано посвідченням серії НОМЕР_1 (4 категорія). 
Крім того, як визначено в ст. 11 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років. 
Відповідно до Додатку № 1 до постанови Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 №106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» від 23.07.1991 м. Канів Черкаської області віднесено до населених пунктів, зон радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи, а особи, які прожили або відпрацювали чи постійно навчалися станом на 01.01.1993 не менше чотирьох років віднесено до потерпілих від Чорнобильської катастрофи.
Посилаючись на вищевикладені обставини представник позивача просив суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 в м. Каневі Черкаської області в період з 10 січня 1987 року по 22 лютого 1987 року та період з 11.01.1989 року по 31.12.1992 року.
Ухвалою канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 лютого 2025 року провадження у справі закрито.
Ухвала суду мотивована тим, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до частини третьої, четвертої статті 15 Закону № 796-XII підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування».
Тобто, законом передбачено позасудовий порядок установлення юридичного факту, про який просить позивач; позивач має можливість одержати документ, що засвідчує цей факт, звернувшись до органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 09 серпня 2024 року у справі № 539/5295/23, в якій визначено, що, в разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, такий спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним частиною другою статті другої КАС України, а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 КАС України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності.
Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.
З аналізу вказаних вище норм права зроблено висновок про те, що позовна заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду судом цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України, оскільки факт, який просить встановити позивач підлягає встановленню в позасудовому порядку.
Не погоджуючись із ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Бовшик М.Ю. оскаржив її в апеляційному порядку.
Вказує, що всі позасудові способи ОСОБА_1 використав, про що свідчать письмові докази, які додані до позовної заяви, зокрема витяги із протоколу №15 та №19 засідання комісії Черкаської облдержадміністрації з питань видачі особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Крім того, на самому засіданні комісії Черкаської облдержадміністрації з питань видачі особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи рекомендували звернутися до суду про встановлення факту проживання (роботи) на території зони посиленого радіоекологічного контролю з дня аварії не менше чотирьох років (станом на 01.01.1993).
Тому у позивача були всі підстави для звернення до суду для встановлення факту проживання (роботи) на території зони посиленого радіоекологічного контролю з дня аварії не менше чотирьох років (станом на 01.01.1993 року).
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
В судове засідання апеляційного суду сторони, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Відповідно до приписів ч. 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступних висновків.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржувана ухвала суду відповідає зазначеним вимогам закону.
Згідно з частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Згідно з частиною першою статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
За частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Основні положення щодо реалізації права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я врегульовано Законом України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 11 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.
 
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 14 вказаного Закону для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.
 
Підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях (стаття 15 Закону № 796-ХІІ).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №162/760/17 (провадження №14-550цс18) зроблено висновок про те, що відповідно до частин третьої, четвертої статті 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.
Отже Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 162/760/17 (провадження № 14-550цс18), зроблено висновок про неможливість розгляду судами заяв про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Аналогічна позиція висловлена Верховним судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №571/1561/21 (провадження № 61-10567ск22) від 30 березня 2023 року.
У постанові Верховного Суду від 30 березня 2023 року у справі №571/1561/21 чітко зазначено, що при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, крім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.
Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.
Як установлено з аналізу норм чинного законодавства передбачено позасудовий порядок встановлення факту постійного проживання на територіях радіоактивного забруднення, який надає право на передбачені законом пільги.
Звертаючись до суду з даною позовної заявою ОСОБА_1 , в особі свого представника адвоката Бовшика М.Ю., просив встановити факт його проживання в період з 10 січня 1987 року по 22 лютого 1987 року та період з 11.01.1989 року по 31.12.1992 року в м. Каневі, яке відносилось до зони радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи.
При цьому встановлення цього факту необхідно йому для отримання посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» категорії 1 серії Б у зв`язку з встановленням причинного зв`язку інвалідності з Чорнобильською катастрофою, а необхідність такого звернення виникла після отримання відмови у його видачі.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відмова відповідного органу в призначенні пенсії може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому КАС України, оскільки згідно пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Відмова відповідного органу в установленні таких фактів може бути оскаржена заінтересованою особою до суду.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19).
Зважаючи на зазначені вище норми права судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що заява про встановлення факту постійного проживання у визначеному місці не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а спір між заявником та органом державної влади щодо отримання такого посвідчення підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки вказаний спір є спором публічно-правовим.
У постанові від 10 квітня 2019 року у цивільній справі № 162/760/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків про те, що при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, крім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.
У пункту 3 своєї постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у прийнятті заяви, а коли справу вже порушено - закриває провадження в ній.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин, колегія суддів дійшла до переконання про те, що оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції з дотриманням норм процесуального права, судом в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 35, 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бовшика Миколи Юрійовича - залишити без задоволення.
Ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25 лютого 2026 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 04 травня 2026 року.

Судді: