ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1418/26 Справа № 188/2201/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Курочкіна О.М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:    головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.
за участю секретаря – Триполець В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс»
на заочне рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2025 року,- 
В С Т А Н О В И В:

14 листопада 2023 року позивач ТОВ «Укр Кредит Фінанс» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування якого посилається на те, що 08.12.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "УКР КРЕДИТ ФІНАНСИ» ЄДРПОУ: 38548598 і : ОСОБА_1 було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії №0867-8030. На виконання зазначених вимог, Позичальнику було надано наступний одноразовий ідентифікатор А429, для підписання Кредитного договору №0867-8030 від 08.12.2021 року, підтвердження ознайомлення з Правилами та інших супутніх документів. Відповідно до умов Кредитного договору Кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати Відповідачу кредит для задоволення особистих потреб, на наступних умовах: сума кредиту - 6400,00 грн.; строк кредитування - 300 днів; базовий період -14 день; знижена % ставка – 2.00% в день; стандартна % ставка – 3.00 % в день. Відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання у зв`язку із чим станом на 20.10.2023 року, виникла заборгованість у розмірі 45696.00 гривень, що складається з наступного: прострочена заборгованість за кредитом – 6400.00 гривень; прострочена заборгованість за нарахованими процентами – 39296.00 гривень (а.с.1-5).

Заочним рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської облстаті від 16 вересня 2025 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості — задоволені частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №0867-8030 від 08.12.2021 в розмірі 12800 грн. з яких : прострочена заборгованість за кредитом - 6400,00 грн.; прострочена заборгованість за нарахованими процентами – 6400.00 грн. на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР КРЕДИТ ФІНАНС"
В задоволенні інших вимог - відмовлено, також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.75-77).

Із вказаним рішенням суду не погодилось ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та подало апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи.
Вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про неправомірність нарахування відсотків, оскільки вони нараховувались у відповідності до погоджених сторонами умов договору та в межах строку кредитування. При цьому відповідач як споживач кредитних послуг не відмовився він укладення кредитного договору та вважав його умови для себе прийнятними та зрозумілими. Також звертає увагу, що позивачем не нараховувалось відповідачу жодних штрафних санкції за прострочення виконання зобов`язання.
Враховуючи наведене просили заочне рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської облстаті від 16 вересня 2025 року скасувати в частині розміру стягнутої кредитної заборгованості 12800,00 грн. та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за кредитним договором від 08.12.2021 року у розмірі 32 000,00 грн. з яких прострочена заборгованість за кредитом – 6 400,00 гривень; прострочена заборгованість за нарахованими процентами – 25 600,00 грн., а також судові витрати по сплаті судового (а.с.а.с.84-90,111-112).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом 1 інстанції встановлено, що 08.12.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "УКР КРЕДИТ ФІНАНСИ і : ОСОБА_1 , укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії №0867-8030 про надання споживчого кредиту.
Зазначений договір було укладено сторонами із визначенням змісту.
При підписанні даного Кредитного договору сторонами узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, процентну ставку, умови щодо підвищення процентної ставки, строк кредитування.
Відповідно Довідки про перерахування суми кредиту за договором №0867-8030 відповідач отримав переказ на суму 6400 грн. Відповідно до паспорту споживчого кредиту строк кредитування 300 днів.
Паспортом передбачено фіксовану плату у формі процентів за кожен день, стандартна ставка 3% за день.
Відповідно до довідки про перерахування суми кредиту №1075-8730 від 15.08.2022 року підтверджується трансакція, якою перераховано кошти за кредитним договором в розмірі 6400.00 грн. Паспортом споживчого кредиту, довідкою про укладений договір, відповідно до якого надана фінансова допомога підтверджується що нарахування щоденних відсотків здійснювалось до 03.10.2022 року.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив із того, що сторони уклали кредитний договір, умови якого відповідач належним чином не виконував в результаті чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь кредитора. Однак, сума відсотків є набагато більшою а ніж сума кредиту, що створює для позичальника, яка споживача кредитних послуг значний матеріальний тягар у зв`язку із чим розмір відсотків підлягає зменшенню до розміру тіла кредиту. 

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою позивач фактично не погоджується із рішенням суду першої інстанції у відмовленій частині позовних вимог, які стосуються відсотків.

Так, статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Отже, згідно приписів абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Як було зазначено вище сторонами погоджено розмір процентів та порядок їх нарахування та відповідно до розрахунку заборгованості він складає 39 296,00 грн.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що вказана сума відсотків з огляду на сам розмір заборгованості за кредитом 6400,00 грн. є завищеною, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509 та ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Крім того, з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.
Пунктами 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року №39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.
Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року №39/248 споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абз. 3 пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
Окрім цього, як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 11.07.13 №7-рп/2013, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.
Застосовуючи дану норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення.
У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року по справі №132/1006/19 провадження №61-1602св20.
Також відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі №902/417/18 якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Відповідно до п.8.38 зазначеної постанови з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципі розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу так і процентів річних як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Застосовуючи аналогію та враховуючи те, що заявлена позивачем до стягнення заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 39 296,00 грн. не є співрозмірною сумі заборгованості по тілу кредиту у розмірі 6 400,00 грн. за договором від 08.12.2021 року, суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що відповідач, як пересічний споживач кредитних послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не змогла ефективно здійснити свої права бути поінформованою про дійсні умови кредитування ТОВ «Укр кредит Фінанс», які викладені в декількох значних за об`ємом документах, які не містять прозорості та зрозумілості, зокрема щодо дійсного періоду та розміру нарахувань за кредитом. А тому суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що укладення ОСОБА_1 кредитного договору №0867-8030 перетворюється на непомірний тягар для відповідача, як споживача та джерело отримання невиправданих прибутків кредитором.

Враховуючи наведене суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо необхідності зменшення розміру заборгованості за відсотками.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваній частині судового рішення, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом, а також тлумаченням норм матеріального права на свій розсуд .

Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого в оскаржуваній частині ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Враховуючи зазначене, апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині яка стосується відсотків - без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В АЛ И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» - залишити без задоволення. 

Заочне рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2025 року в оскарженій частині - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 30 квітня 2026 року. 

Судді: