Справа №524/1399/25
Провадження №2/524/39/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі головуючого судді Андрієць Д.Д., за участю секретаря Булаєнко С.М., позивача – ОСОБА_1 , представника позивача – ОСОБА_2 , відповідача – ОСОБА_3 , представника відповідача – ОСОБА_4 , розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 та встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , ухвалив таке рішення.
ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА
Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що за час перебування у шлюбі із  ОСОБА_3 ними за спільні кошти було придбано квартиру  АДРЕСА_1 .
Після припинення шлюбних відносин між ними не було досягнуто домовленості щодо поділу спільного майна подружжя, оскільки відповідач вважає вказану квартиру особистою власністю та чинить їй перешкоди у користуванні майном.
В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов та просили його задовольнити. Представник позивача вказала, що між колишнім подружжям не було досягнуто згоди щодо права власності позивача на спірну квартиру, в тому числі і щодо її проживання. Позивач зазначила, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, змінив замки від вхідних дверей та з січня 2025 року вона немає доступу до квартири. Просила врахувати, що квартира набута за спільні кошти від продажу попередньої квартири, а отримані відповідачем кошти від продажу акцій були використані в інших цілях.
ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА
У відзиві відповідач вказав, що проти задоволення позову заперечує. Вказав, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ним за кошти, отримані від продажу простих іменних акцій, які він набув до укладення шлюбу. З цих підстав вважає, що квартира не є об`єктом спільної сумісної власності та не підлягає поділу.
В судовому засіданні відповідач проти задоволення позову заперечував. Вказав, що під час шлюбу ними було придбано дві двокімнатні квартири, які були відчужені з метою придбання трикімнатної квартири. Для придбання квартири АДРЕСА_1 він додатково вклав власні кошти, отримані ним від продажу акцій, частина яких також була вкладена в ремонт. З цих підстав, вважає, що його частка у праві власності на квартиру становить 2/3. Представник відповідача зазначив, що відповідач заперечує проти вселення позивача, оскільки між сторонами склались неприязні відносини і їх спільне проживання буде неможливим. Просив врахувати, що позивачем не було спростовано те, що відповідач витратив власні кошти на придбання квартири.
ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
11.08.2000 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 /дошлюбне прізвище – ОСОБА_6 / був укладений шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 .
Сторонами не заперечувалось те, що шлюб між ними розірвано у лютому 2026 року.
01.12.2005 приватним нотаріусом Кременчуцького міського округу Ганночкою О.В. за р.№ 21386 був посвідчений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_3 купив квартиру АДРЕСА_1 .
НОРМИ ПРАВА
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
В ст. 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
В ст.70, ч.1 ст.71 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.  При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.  За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.  Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.  Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
ОЦІНКА СУДУ
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначена презумпція спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Отже на суд покладений обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. При цьому обставини, на які учасник справи як на підставу своїх вимог або заперечень підлягають доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Отже, в даній справі саме на відповідача покладається обов`язок щодо спростування презумпції спільності права власності на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки вказане нерухоме майно набуто за час перебування сторін у шлюбі.
Так, на спростування вказаної презумпції відповідачем було надано: копії сертифікатів акцій серії А-1 №006023 і №005796 від 15.12.1995 та серії А-1 №009984 від 10.02.1997, копію договору №1662/2 від 28.11.2005 за умовами якого ОСОБА_3 продає, а ВАТ «Кременчуцький колісний завод» купує цінні папери, а саме прості іменні акції ВАТ «Кременчуцький колісний завод» у кількості 4640 штук, номіналом 6,5 грн за акцію. Відповідно до умов договору протягом 2 днів передачі цінних паперів продавцем покупцю, покупець сплачує продавцю по 12,5 грн за акцію, на загальну суму 58000 грн шляхом перерахування коштів продавцю на належну йому платіжну картку МТ-Банку. Окрім цього відповідачем надані відомості з державного реєстру фізичних осіб – платників податків, відповідно до яких в 4 кварталі 2005 року відповідач отримав дохід від відчуження акцій.
Також судом було отримано копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 12.11.2005 за умовами якого ОСОБА_3 продав квартиру за 8750 грн.
Правовий режим, а саме належність об`єктів до спільної сумісної власності подружжя або до особистої власності, визначається ст. 57 та 61 Сімейного кодексу України.
Так, відповідно до змісту ст. 57 Сімейного кодексу України(в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу квартири) особистою приватною власністю є:
-майно, набуте нею, ним до шлюбу;
-майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;
-майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за особисті кошти;
-речі індивідуального користування, в тому числі коштовності;
-премії, нагороди, одержані за особисті заслуги;
-кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, а також як відшкодування завданої моральної шкоди;
-страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням.
В свою чергу положення ст. 61 Сімейного кодексу України(в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу квартири) визначають, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є: 
-кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування;
-заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу; 
-гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш одержані за договором, укладеним в інтересах сім`ї;
-речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу
Тобто, за змістом наведених норм, в їх системному зв`язку, отриманий одним із подружжя дохід(окрім дивідендів, премій і нагород, одержаних за особисті заслуги, коштів, одержаних, як відшкодування за втрату (пошкодження) речі і відшкодування завданої моральної шкоди) є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
В свою чергу, на переконання суду, наявні у справі докази не підтверджують правовий режим коштів за які була придбана спірна квартира, оскільки на думку суду сам факт продажу акцій та отримання доходу не свідчить про те, що саме вказані кошти були вкладені для придбання майна.
Крім того, суд враховує те, що майно сторонами було набуто в інтересах сім`ї, що підтверджується їх поясненнями.
Також, суд приймає до уваги те, що в договорі купівлі-продажу квартири від 01.12.2005 не було зазначено, що квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_3 або те, що частки подружжя не є рівними.
Відтак, суд вважає, що відповідачем не було доведено те, що спірна квартира набута під час шлюбу сторін за власні кошти ОСОБА_3 .. Крім того, суд вважає, що відповідачем також не було доведено те, що його частка у праві спільної сумісної власності на квартиру є більшою ніж 1/2.
З цих підстав, суд вважає за можливе вимогу позивача в частині визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири задовольнити.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема житловим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).
У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зазначено, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16 (провадження№ 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21).
Суд приймає до уваги те, що в судовому засіданні відповідач не заперечував, що проживає у квартирі з іншою жінкою та не має наміру впускати позивача, оскільки між ними склались неприязні стосунки. 
Вказані обставини, на переконання суду, свідчать про те, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні власністю, а тому її права підлягають судовому захисту шляхом вселення та встановлення порядку користування спільним майном.
З огляду на відсутність заперечень відповідача, щодо визначеного позивачем порядку користування спільним майном та приймаючи до уваги площу кімнат та наявність двох кімнат з балконами, суд вважає, що встановлення порядку користування квартирою, визначеного позивачем, буде відповідати інтересам співвласників.
Відтак, суд задовольняє позов.
Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача суд стягує судові витрати в сумі 13237,40 грн, які складаються з витрат по сплаті судового збору та витрат на правничу допомогу.
Керуючись ст. 81, 141, 258, 259, 263 – 265 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_7  до  ОСОБА_3  про визнання права власності на майно, набуте за час шлюбу, вселення та встановлення порядку користування квартирою – задовольнити.
В порядку поділу майна подружжя визнати за  ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_2 , право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_3 , загальна площа (кв.м): 62.4, житлова площа (кв.м): 44,8, реєстраційний номер майна в реєстрі прав власності на нерухоме майно 12478372.
В порядку поділу майна подружжя визнати за  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_3 право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_3 , загальна площа (кв.м): 62.4, житлова площа (кв.м): 44,8, реєстраційний номер майна в реєстрі прав власності на нерухоме майно 12478372.
Вселити ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_2 у квартиру АДРЕСА_1 .
Встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 
-Виділити в користування ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_2 кімнату «5», площею 17.1 кв.м з балконом;
-Виділити в користування  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_3 кімнату «4», площею 17,2 кв.м з балконом;
-Залишити в спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 кімнату «6», площею 10,5 кв.м, кухню «3» площею 4,8 кв.м, вбиральню «2», площею 3,1 кв.м, коридор «1» площею 7,9 кв.м.
Стягнути із  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_3 на користь ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_2 судові витрати в сумі 13237,40 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 16.06.2026
Суддя Діна АНДРІЄЦЬ