УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2026 року
м. Київ
справа № 185/8317/22
провадження № 51-1628ск26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у апеляційному розгляді, на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 25 березня 2026 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2025 року, ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Тернівка, Дніпропетровської області, громадянку України, яка має середню освіту, не працює, не заміжня, зареєстрована за адресою:  АДРЕСА_1 та мешкає за адресою:  АДРЕСА_2 , раніше судиму,
визнано винуватою у вчиненні злочину, кваліфікованого за п. 13 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 березня 2026 року вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2025 року залишено без зміни, а апеляційні скарги, зокрема, прокурора - без задоволення.
Доводи касаційної скарги та її вимоги
Прокурор у касаційній скарзі, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості ОСОБА_5  та кваліфікації її дій, посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через м`якість, просить скасувати оскаржене судове рішення і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування вимог зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає приписам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки не містить належної оцінки викладеним в апеляційний скарзі сторони обвинувачення доводам про необхідність призначення засудженій покарання за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК у виді довічного позбавлення волі, наводить доводи про те, що призначене покарання у виді строкового позбавлення волі апеляційний суд безпідставно не оцінив як таке, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість в розумінні ст. 414 КПК.
Зазначає, що суд належним чином не врахував та не проаналізував дані, наявні у кримінальному провадженні, не прийняв до уваги суспільну небезпеку вчиненого злочину, спосіб його вчинення, зокрема умисне нанесення не менше 50-ти ударів ножем людині похилого віку.
Також вказує, що судом не було враховано належним чином дані про особу засудженої, яка ніде не працює, за місцем проживання характеризується посередньо, раніше судима за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді 9 років 6 місяців позбавлення волі та, будучи 08 липня 2022 року звільнена по відбуттю строку покарання, маючи не погашені та не зняті в установленому законом порядку судимості, вже через чотири дні, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вчинила новий особливо тяжкий злочин.
Зазначає, що засуджена не виправилась внаслідок відбування покарання у виді позбавлення волі на визначений строк, а звільнившись з місць позбавлення волі, знову вчинила умисне вбивство, що свідчить про її сталу антисоціальну спрямованість, зневажливе ставлення до закону та загальноприйнятих норм моралі, а відношення до скоєного свідчить про її жорстокість. Звертає увагу на те, що встановлено дві обставини, які обтяжують покарання: вчинення злочину особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння та стосовно особи похилого віку.
Вважає, що призначення покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років за встановлених судом обставин нівелює мету покарання - виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нових злочинів, суперечить приписам статей 50, 65 КК.
Мотиви Суду 
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та зміст доданої до неї копії оскарженого судового рішення, колегія суддів не знайшла підстав до відкриття касаційного провадження.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про недотримання судом вимог закону, що стосуються призначення покарання. 
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення, яке відповідає приписам закону про кримінальну відповідальність.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. 
Відповідно до вимог ст. 65 КК суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. 
При цьому, виправленням засудженого є такий вплив покарання на його свідомість, за допомогою якого усуваються ті його негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення, і виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального. Досягнення мети виправлення означає, що в результаті застосування до засудженого засобів кримінально-правового впливу в його особистості відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів. Воно досягається через усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним суспільно небезпечної дії. Водночас виправлення має спиратися на об`єктивні обставини, які здатні забезпечити ресоціалізацію засудженої особи.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Доводи прокурора про невідповідність призначеного засудженій покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особі внаслідок м`якості колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке. 
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував обставини, що мають значення, а саме тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно із ст. 12 КК є умисним особливо тяжким злочином; дані про особу обвинуваченої, яка свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні не визнала, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, перебуває на обліку у лікаря нарколога з 2007 року з діагнозом «психічні та поведінкові розлади, викликані вживанням алкоголю, синдром залежності, ремісія», інкримінований злочин вчинила через короткий час після звільнення за відбуттям покарання за інший однотипний особливо тяжкий злочин; відсутність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої, та наявність двох обставин, які його обтяжують, - вчинення злочину щодо особи похилого віку та вчинення злочину особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Проаналізувавши наведені обставини у сукупності, суд першої інстанції дійшов аргументованого висновку про призначення ОСОБА_5 основного покарання у виді позбавлення волі на певний строк у максимальному його розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 115 КК.
Апеляційний суд вмотивовано погодився із таким висновком місцевого суду, оскільки це покарання є законним, справедливим, достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів, а належних і достатніх підстав для його обтяження за доводами апеляційної скарги прокурора не встановив.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано зважив на те, що відповідно до ст. 64 КК довічне позбавлення волі є найтяжчим видом основних покарань, яке полягає в пожиттєвій ізоляції особи від суспільства у спеціальних кримінально-виконавчих установах. Цей захід примусу застосовується за вчинення особливо тяжких злочинів і лише у випадках, якщо суд не встановив за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк. Натомість фактичні обставини справи та відомості про особу обвинуваченої у сукупності не вказують безумовно на те, що мета кримінального покарання не може бути досягнута шляхом відбування покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк, передбачений санкцією ч. 2 ст. 115 КК, який одночасно є максимальним для даного виду покарання.
Погоджуючись із висновками місцевого суду, апеляційний суд навів достатні мотиви та підстави свого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що призначене ОСОБА_5 покарання є справедливим, достатнім та необхідним для її виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, відповідає меті його призначення. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду стосовно призначеного засудженій покарання, вмотивованість його висновків в цій частині, прокурор у касаційній скарзі не навела. 
Підстав вважати покарання, призначене засудженій, явно несправедливим через м`якість в розумінні ст. 414 КПК за оцінкою доводів касаційної скарги прокурора, Верховний Суд не вбачає, а тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК доходить висновку про наявність підґрунтя до відмови у відкритті касаційного провадження. 
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у апеляційному розгляді, на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 25 березня 2026 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3