П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/22035/25	

Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.
Місце та час укладення судового рішення «--:--»: м. Одеса
Повний текст судового рішення складений 10.11.2025

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Крусяна А.В.,
суддів Дегтярьової С.В., Яковлева О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
05.07.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність щодо нарахування та виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.05.2019 по 17.08.2025; зобов`язання нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.05.2019 по 17.08.2025 включно в сумі 194090,56грн., відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира військової частини, з якої 14.05.2019 звільнений наказом Головнокомандувача ЗСУ №219 від 219 (вибув до нового місця служби). На виконання судового рішення у справі №420/7063/24 (стосовно індексації грошового забезпечення із визначенням базового місяця січень 2008 за період з 24.03.2017 по 28.02.2018) та №420/20786/24 (стосовно індексації-різниці грошового забезпечення у розмірі 3667,63грн. щомісячно за період з 01.03.2018 по 14.05.2019) відповідач здійснив нарахування та виплату йому сум індексації 28.03.2025, 16.04.2025 у загальній сумі 41249,26грн., та 18.05.2025 у сумі 50353,01грн., однак, не здійснив нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як це передбачено ст.ст.116, 117 КЗпП України. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10.11.2025 позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2019 по 17.05.2025; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 227040,62грн., з відрахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що при звільненні позивача з військової частини, відповідачем не було проведено повного розрахунку, зокрема не виплачено індексацію грошового забезпечення, що свідчить про недотримання військовою частиною вимог ст.116 КЗпП України та має наслідком застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Разом з тим, суд вважав, що період, за який позивач має право на отримання середнього заробітку - з 01.06.2019 (наступний день після виключення з особового складу військової частини) по 18.05.2019 (день остаточного розрахунку, однак в резолютивній частині судового рішення вказано 17.05.2025). Також, суд зазначив, що правовідносини у даній справі за період з 01.06.2019 по 18.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюються ст.117 КЗпП України в редакції, до внесення змін Законом №2352-ІХ, а за період з 19.07.2022 по 18.05.2025 - ст.117 КЗпП України у редакції Закону №2352-ІХ із застосуванням обмеження виплати шістьма місяцями. Визначаючи суму стягнення у загальному розмірі 227040грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні з 01.06.2019 по 18.07.2022 (1144к.д.) з врахуванням істотності частки (0,1), та середньоденної заробітної плати (760,86грн.) становить 87042,38грн., а за період з 19.07.2022 по 18.05.2025 (184к.д.) – 139998,24грн.
Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в яких посилається на порушення судом першої інстанції при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову у задоволенні позову. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що при вирішенні справи, судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду, викладених у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 щодо інших критеріїв зменшення розміру відшкодування, а саме: розмір простроченої заборгованості (91602,27грн.); загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум в судовому порядку (справа №420/20786/24 та №420/7063/24). Апелянт зазначає, що сума середнього заробітку у розмірі 227040,62 грн. не є співмірною з сумою коштів, яка сплачена позивачу на виконання судових рішень (91602,27грн.), що створює істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу з наказу військової частини НОМЕР_2 від 12.06.2019 №62 «Про оголошення службового становища командира військової частини НОМЕР_1 » відповідно до наказу Генерального штабу Головнокомандувача ЗСУ від 14.05.2019 №219, Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та деяким іншим особам, затвердженого наказом МОУ від 07.06.2018 №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 26.06.2018 за №745/32197, наказу військової частини НОМЕР_2 від 31.05.2019 №222ад, акту прийому справ та посади командира військової частини НОМЕР_1 від 10.06.2019 №188т наказано полковника ОСОБА_1 , призначеного на посаду начальника відділу зв`язку, радіотехнічного забезпечення, автоматизованих систем управління та інформаційних систем заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_3 , вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби АДРЕСА_1 . /а.с.11/
На виконання судового рішення у справі №420/7063/24 військова частина НОМЕР_1 28.03.2025 та 16.04.2025 виплатила позивачу суму індексації грошового забезпечення із визначенням базового місяця січень 2008 за період з 24.03.2017 по 28.02.2018 у загальному розмірі 41249,26грн. /а.с.7/
На виконання судового рішення у справі №420/20786/24 військова частина НОМЕР_1 18.05.2025 виплатила позивачу суму індексації-різниці грошового забезпечення у розмірі 3667,63грн. щомісячно за період з 01.03.2018 по 14.05.2019 у розмірі 50353,01грн. /а.с.6/
Позивач, вважаючи, що при виплаті вищевказаних сум індексації грошового забезпечення, у відповідача виник обов`язок виплати йому середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 14.05.2019 по 17.08.2025, звернувся до суду з даним позовом.
Перевіривши матеріали справи судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (надалі - Закон України №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (надалі – Закон України №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. 
Частиною 4 ст.2 Закону України №2232-XII визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Згідно із ч.7 ст.26 Закону України №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України (ч.2 ст.24 Закону України №2232-XII).
Порядок звільнення з військової служби визначено розділом XII Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (надалі - Положення).
За змістом п.233 розділу XII Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) військовий комісаріат, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Відповідно до п.242 розділу XII Положення після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.
У разі звільнення з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) визначає посаду для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України. Зазначена характеристика додається до особової справи військовослужбовця.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Таким чином, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. При цьому в разі звільнення з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) визначає посаду для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до витягу з наказу військової частини НОМЕР_2 від 12.06.2019 №62 «Про оголошення службового становища командира військової частини НОМЕР_1 » відповідно до наказу Генерального штабу Головнокомандувача ЗСУ від 14.05.2019 №219, Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та деяким іншим особам, затвердженого наказом МОУ від 07.06.2018 №260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 26.06.2018 за №745/32197, наказу військової частини НОМЕР_2 від 31.05.2019 №222ад, акту прийому справ та посади командира військової частини НОМЕР_1 від 10.06.2019 №188т наказано полковника ОСОБА_1 , призначеного на посаду начальника відділу зв`язку, радіотехнічного забезпечення, автоматизованих систем управління та інформаційних систем заступника начальника штабу військової частини НОМЕР_3 , вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби АДРЕСА_1 . /а.с.11/
Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин у даній справі, позивач не був звільнений з військової служби Збройних Сил України.
Водночас позивач вважає, що має право на компенсацію, передбачену ст.117 КЗпП України, а саме на середній заробіток за весь час затримки з моменту звільнення його з військової частини НОМЕР_1 по день фактичного розрахунку – виплати сум індексації грошового забезпечення на виконання судових рішень у справах №420/7063/24, №420/20786/24.
Так, відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022, ст.117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Пунктом 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (надалі - Порядок №260) визначено, що військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. У наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Виплата грошового забезпечення в разі вибуття військовослужбовців до нового місця служби за строк із дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу військової частини, і до дня прийняття посади здійснюється за новим місцем служби в розмірі, встановленому за попереднім місцем служби, після зарахування їх на грошове забезпечення до цієї військової частини.
Верховний Суд, зокрема й у справах цієї категорії, неодноразово висловлював правову позицію про те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство може застосовуватися у випадках, коли норми спеціального законодавства не регулюють спірних правовідносин або коли про це зазначено у спеціальному законі.
Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується передусім порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення), а також порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Однак питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Такі питання врегульовані КЗпП України.
З огляду на викладене, у зв`язку з відсутністю в спеціальному законодавстві, яке регулює оплату праці військовослужбовців, норм, які встановлюють відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику при звільненні всіх належних сум, до правовідносин, які виникають під час звільнення з військової служби, допустимим є застосування норм ст.ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними.
У цьому контексті Верховний Суд у постанові від 21.02.2024 у справі №520/1897/22 зауважив, що положення ч.1 ст.116, ч.1 ст.117 КЗпП України установлюють загальне правило, згідно з яким у випадку звільнення працівника власник або уповноважений ним орган зобов`язаний виплатити йому всі належні суми у день звільнення, а якщо в указаний строк цього не було зроблено з вини власника або уповноваженого ним органу, то підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь затримки до дня фактичного розрахунку.
Водночас ч.1 ст.117 КЗпП України визначені конкретні умови, за яких роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток за весь період затримки розрахунку.
Отже, обставини, з настанням яких необхідно здійснювати це правило, пов`язані з фактами звільнення працівника та невиплатою йому з вини власника або уповноваженого ним органу належних сум у день звільнення.
Верховний Суд наголосив, що ці обставини не зазнали змін внаслідок унесення змін до ст.ст.116, 117 КЗпП України Законом №2352-IX.
Як зазначалось вище, позивач не був звільнений з військової служби наказом військової частини НОМЕР_2 , а вибув до нового місця служби до військової частини НОМЕР_3 . 
Таким чином, виключення військовослужбовця зі списків особового складу саме по собі не є підтвердженням завершення ним проходження військової служби як такої, оскільки, позивач вибув до нового місця служби, а отже, виплата йому грошового забезпечення здійснювалась за новим місцем служби з дня, наступного за днем виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин військова служба позивача не завершена, оскільки він не звільнений з військової служби, а продовжував виконувати свої службові обов`язки на новому місці служби.
На підставі неведеного, враховуючи, що встановлені у справі фактичні обставини не відповідають умовам застосування ч.1 ст.117 КЗпП України, оскільки ця норма пов`язує настання відповідальності роботодавця із затримкою проведення остаточного розрахунку саме у зв`язку зі звільненням працівника, колегія суддів доходить висновку, що у відповідача відсутній обов`язок для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку сум індексації грошового забезпечення.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, сформовану у постановах від 29.05.2026 у справі №280/758/24, від 16.02.2026 у справі №360/110/24.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу позивача, що у таких обставинах він не позбавлений можливості захисту своїх порушених прав. Так, у разі порушення встановлених строків виплати грошового забезпечення, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), військовослужбовець може вимагати компенсацію втрати частини доходів, передбачену законодавством, у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних сум, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
На підставі викладеного, оскільки судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції в порядку ст.317 КАС України підлягає скасуванню.
Судові витрати розподіляються відповідно до ст.139 КАС України, якою передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Керуючись ст.ст.139, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року скасувати. 
Ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на військову частину НОМЕР_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Суддя-доповідач 		А.В. Крусян	
Судді	  	С.В. Дегтярьова   О.В. Яковлєв