Справа №534/1292/26
Провадження №2-о/534/45/26

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 липня 2026 року місто Горішні Плавні
Горішньоплавнівський міський суд Полтавської області у складі головуючого судді Морозова В.Ю, за участю: секретаря судового засідання Костюченко О.А., представника заявника Матвієнка С.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою представника заявника ОСОБА_1 – адвоката Матвієнка Сергія Миколайовича, про встановлення факту, що має юридичне значення,

у с т а н о в и в :

Представник заявника звернувся до суду із зазначеною заявою, в якій прохає встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 однією сім`єю з 1998 року по 29.12.2017 рік, (не менше 5 років).
Допитати в якості свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що мешкають за адресою: АДРЕСА_1 .
Заявлені вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у заявника помер батько, ОСОБА_2 , за яким відповідно до договору купівлі продажу від 28.12.1998 року рахується частка квартири АДРЕСА_2 .
Померлий батько заявника на день смерті був зареєстрований та фактично проживав за адресую АДРЕСА_3 , заявник і його батько ОСОБА_2 з часу придбання квартири проживали разом однією сім`єю, та вели спільне господарство з 1998 року. 
27.02.2017 року заявник знявся з реєстрації, в квартирі АДРЕСА_2 хоча фактично з 1998 року по день смерті батька проживали разом, а також спільно вели господарство та витрати на майно.
Після смерті батька заявник 23.03.2026 звернувся до приватного нотаріуса Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Куц С.М. Згідно з листом вказаного нотаріуса від 23.03.2026 за № 34/01-16 заявнику відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, з посиланням на право звернення до суду, щодо встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем. 
Ухвалою суду від 13.05.2026 заява прийняти до розгляду та відкрито провадження, задоволено клопотання про допит свідків 
В судовому засіданні представник подану заяву підтримав та наполягав на її задоволенні.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 , серед іншого, повідомила, що заявник дійсно проживав із спадкодавцем ОСОБА_2 .
Суд, з`ясувавши думку учасників справи, заслухавши покази свідка, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та надавши їм правову оцінку за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, дійшов до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 30.11.2017 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 5), який є батьком заявника, що підтверджується свідоцтвом про народження заявника (а.с. 6).
27.02.2017 року заявник знявся з реєстрації, в квартирі АДРЕСА_2 (а.с. 8-9).
Відповідно до договору купівлі продажу від 28.12.1998 року квартири АДРЕСА_2 заявник та його померлий батько володіють вказаною квартирою по частці у кожного (а.с. 11-12).
Як зазначив заявник, що він та його батько ОСОБА_2 з часу придбання квартири проживали разом однією сім`єю, та вели спільне господарство з 1998 року, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 13-18).
Згідно з листом вказаного нотаріуса від 23.03.2026 за № 34/01-16 заявнику відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, з посиланням на право звернення до суду, щодо встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем (а.с. 7 та на звороті).
Відповідно до положень ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293, ч. 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У силу п.7 Постанов Пленуми Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника .
За приписами п.7 Постанов Пленуми Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Отже, встановлення факту, що має юридичне значення залежить від мети, яка повинна мати правовий сенс і як наслідок, створювати для заявника будь-які правові наслідки.
Згідно норм ч. 3 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.
Відповідно до положень ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Згідно із ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до абз. 3 п. 3 роз`яснень постанови Пленуму ВСУ України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст.29, ч.2 ст.1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця.
Згідно з ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно).
Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться.
Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу.
Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.
При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення.
Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видючою свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.
Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.
Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оскільки в судовому засіданні знайшов підтвердження факт постійного проживання заявника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , за таких обставин заява підлягає до задоволення.
Керуючись ст.263, 293, 294, 315 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:
Заяву представника заявника ОСОБА_1 – адвоката Матвієнка Сергія Миколайовича, про встановлення факту, що має юридичне значення – задовольнити.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1998 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Відомості, які суд не оголошує щодо учасників справи при проголошенні рішення суду:
Повне ім`я заявника: 	ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 .  	

Суддя В`ячеслав МОРОЗОВ