справа № 638/19652/25
провадження № 2/619/256/26

РІШЕННЯ
іменем України
22 травня 2026 року        м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області в складі:
головуючого - судді Калиновської Л.В.,
за участю секретаря судового засідання – Булах С.М.,
представника позивача Єршової О.І.,
представника відповідача Хараїм В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дергачі матеріали цивільної справи за позовною заявою Приватного акціонерного товариства «ФЕД» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди,-
В С Т А Н О В И В:
Представник приватного акціонерного товариства «ФЕД» - Євршова О.І. звернулася до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом Шевченківського районного суду м. Харкова з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «ФЕД» (61023, Харківська область, м. Харків, вул. Сумська, 132, ЄДРПОУ 14315552) за договором №152Ф/21 від 17.06.2021р., 33 000 грн. (тридцять три тисячі гривень 00 коп.), інфляційні втрати в розмірі 19131,88 грн. (дев`ятнадцять тисяч сто тридцять одну гривню 88 коп.) три відсотки річних у 3 715,89 грн. (три тисячі сімсот п`ятнадцять гривень 89 коп.). 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 13.10.2025 матеріали цивільної справи направлено за підсудністю до Дергачівського районного суду Харківської області.
На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.12.2025, цивільна справа №638/19652/25 провадження №2/619/3034/25 надійшла в провадження судді Дергачівського районного суду Харківської області Калиновської Л.В.
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 04.12.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 18.02.2026 закрито підготовче провадження по справі; призначено судовий розгляд.
В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до п. 1.1. договору № 152Ф/21 від 17.06.2021р., який укладений між ОСОБА_1 та Приватним акціонерним товариством «ФЕД», Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 535,6 кв.м. виробничої будівлі, що належить на праві власності Орендодавцю, згідно Свідоцтву про право власності на нерухоме майно від 18.05.2011 року розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Орендна плата визначається відповідно до Договору оренди і становить 33 000,00 грн. за всю орендовану площу. Орендна плата перераховується (сплачується) Орендарем Орендодавцю щомісячно попередньою оплатою в розмірі 100% до 25 числа календарного місяця за поточний розрахунковий місяць. Розрахунковий місяць по даному Договору- календарний місяць. Впродовж 10 днів з моменту підписання Сторонами Договору Орендар здійснює попередню оплату за перший і останній розрахункові місяці користування предметом оренди. Відповідно до платіжного доручення 6078 ПрАТ «ФЕД» було сплачено 66000 грн. за перший і останній розрахункові місяці оренди. Відповідно до п. 1 Додаткової угоди № 2 до договору № 152Ф/21 від 17.06.2021р. сторони дійшли згоди про розірвання договору оренди № 152Ф/21 від 17.06.2021р. за згодою сторін від дати 25 жовтня 2021р. Відповідно до п. 2 Додаткової угоди Орендодавець протягом строку до 31 грудня 2021р. здійснює перерахунок на р/р Орендаря платежу, який було проведено Орендарем у відповідності до вимог п 3.2. договору № 152Ф/21 від 17.06.2021р., як попередню оплату за останній розрахунковий місяць користування предметом оренди. Проте, Орендодавець до цього часу не здійснив перерахунок на р/р Орендаря платежу, який було проведено Орендарем у відповідності до вимог п 3.2. договору № 152Ф/21 від 17.06.2021р., як попередню оплату за останній розрахунковий місяць користування предметом оренди.
Крім того, як вбачається із додаткової угоди № 2 до договору оренди договір оренди був достроково розірваний, Орендодавець взяв на себе грошове зобов`язання протягом строку до 31 грудня 2021р. здійснити перерахунок на р/р Орендаря платежу, який було проведено Орендарем у відповідності до вимог п 3.2. договору № 152Ф/21 від 17.06.2021р., як попередню оплату за останній розрахунковий місяць користування предметом оренди.
Також представник позивача вказує, що сукупний розмір боргу з інфляційною складовою за період з 01.07.2020 по 11.09.2025 складає: 52131,8843-33000 =19131,88 грн. Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою: Сума санкції = Сx3xД:365 (у 2023, 2022р.р, 2025 та 366 у 2024):100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення, які складають: за період з 01.01.2022 до 31.12.2023 (33 000,00 x 3 x 730):365:100=1 980,00 грн. за період з 01.01.2024 до 31.12.2024 33 000,00 x 3 % x 366 : 366= 990,00 грн. за період з 01.01.2025 до 02.10.2025 33 000,00 x 3 % x 275: 365=745,89 грн. Всього штрафних санкцій: 3 715,89 грн. Загальна заборгованість: 33 000,00 (сума боргу) + 19 131,88 (інфляційне збільшення) + 3 715,89 (3% річних) = 55 847,77 грн.
14.01.2026 представником відповідача, Хараїм В.В. через систему «Електронний суд» надано відзив на позовну заяву, який він просив долучити до матеріалів справи та врахувати доводи, викладені в ньому, під час прийняття рішення.
19.01.2026 представником позивача, Єршовою О.І. через систему «Електронний суд» надано відповідь на відзив, яку просила прийняти до розгляду. Позов просить задовольнити. Також просила врахувати, що докази на підтвердження витрат на правничу допомогу будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Представник позивача Єршова О.І. в судовому засіданні просила задовольнити позовну заяву, посилаючись на зазначене нею у позові та відповіді на відзив.
Представник відповідача Хараїм В.В. в судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на його необґрунтованість та вказуючи на зазначене ним у відзиві. 
Суд, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
У відповідності до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом на підставі наданих матеріалів встановлено, що 17 червня 2021 року між сторонами був укладений договір оренди №152Ф/21.
Відповідно до п. 1.1. договору № 152Ф/21 від 17.06.2021р., який укладений між ОСОБА_1 та Приватним акціонерним товариством "ФЕД” Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 535,6 кв.м. виробничої будівлі.
Вказане майно належить на праві власності Орендодавцю, згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.05.2011 року розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до п. 3.1. Договору Орендна плата визначається відповідно до Договору оренди і становить 33 000,00 грн. (тридцять три тисячі грн.) за всю орендовану площу. 
Відповідно до п. 3.2 Договору Орендна плата перераховується (сплачується) Орендарем Орендодавцю щомісячно попередньою оплатою в розмірі 100% до 25 числа календарного місяця за поточний розрахунковий місяць. Розрахунковий місяць по даному Договору-календарний місяць. 
Впродовж 10 днів з моменту підписання Сторонами Договору Орендар здійснює попередню оплату за перший і останній розрахункові місяці користування предметом оренди. 
Відповідно до платіжного доручення 6078 ПрАТ «ФЕД» було сплачено 66000 грн. за перший і останній розрахункові місяці оренди. 
Відповідно до п. 1 Додаткової угоди № 2 до договору № 152Ф/21 від 17.06.2021р. 
Сторони дійшли згоди про розірвання договору оренди № 152Ф/21 від 17.06.2021р. за згодою сторін 25 жовтня 2021р. 
31.10.2021 сторони уклали Додаткову угоду № 2 до договору оренди № 152Ф/21 від 17.06.2021.
Відповідно до п. 2 Додаткової угоди орендодавець протягом строку до 31 грудня 2021 року здійснює перерахунок на р/р орендаря платежу, який було проведено орендарем у відповідності до вимог п. 3.2. договору № 152Ф/21 від 17.06.2021, як попередню оплату за останній розрахунковий місяць користування предметом оренди
Відповідно до п.2 Додаткової угоди Орендодавець протягом строку до 31 грудня 2021р. здійснює перерахунок на р/р Орендаря платежу, який було проведено Орендарем у відповідності до вимог п.3.2. договору № 152Ф/21 від 17.06.2021р., як попередню оплату за останній розрахунковий місяць користування предметом оренди. 
Проте, орендодавець до цього часу не здійснив перерахунок на р/р Орендаря платежу, який було проведено Орендарем у відповідності до вимог п 3.2. договору №152Ф/21 від 17.06.2021р., як попередню оплату за останній розрахунковий місяць користування предметом оренди.
Відповідачем у відзиві зазначається наступне: 
«17» червня 2021 року між сторонами був укладений договір оренди № 152Ф/21 згідно якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 535,6 кв.м. виробничої будівлі, яка належала йому на праві власності згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.05.2011, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . 
Орендна плата визначена за домовленістю сторін у розмірі 33 000,00 грн. за всю орендовану площу, яка сплачується орендарем орендодавцю щомісячно попередньою оплатою у розмірі 100% до 25 числа календарного місяця за поточний розрахунковий місяць. 
31.10.2021 сторони уклали Додаткову угоду № 2 до договору оренди № 152Ф/21 від 17.06.2021 згідно якої сторони дійшли згоди про розірвання договору оренди № 152Ф/21 від 17.06.2021 за згодою сторін від дати 25 жовтня 2021року. 
Актом № 2 приймання-передачі (повернення з оренди) нежитлового приміщення по договору оренди № 152Ф/21 від 31.10.2021 орендодавець передав, а орендар прийняв орендоване майно. 
Відповідно до п. 2 Додаткової угоди орендодавець протягом строку до 31 грудня 2021 року здійснює перерахунок на р/р орендаря платежу, який було проведено орендарем у відповідності до вимог п. 3.2. договору № 152Ф/21 від 17.06.2021, як попередню оплату за останній розрахунковий місяць користування предметом оренди.
Тобто дійсно ОСОБА_2 мав повернути Приватному акціонерному товариству «ФЕД» 33 000 грн.» 
Таким чином, факт наявності заборгованості відповідача у сумі 33000 грн. є обставиною, яка визнається відповідачем.
Згідно ч.1 , ч.2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язання встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. 
Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. 
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).
Приписами статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). 
Відповідно до статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму. 
Згідно ч.2 ст.762 ЦК України плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму.
Як вбачається із додаткової угоди № 2 до договору оренди договір оренди був достроково розірваний, Орендодавець взяв на себе грошове зобов`язання протягом строку до 31 грудня 2021р. здійснити перерахунок на р/р Орендаря платежу, який було проведено Орендарем у відповідності до вимог п.3.2. договору № 152Ф/21 від 17.06.2021р., як попередню оплату за останній розрахунковий місяць користування предметом оренди. 
Згідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Згідно зі статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитним договором відповідач порушує взяті на себе зобов`язання за цим Договором.
Щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми суд зазначає наступне.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Частиною першою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. 
До таких висновків прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі справа № 903/602/24 та у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою. 
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зазначила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. 
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. 
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 Цивільного кодексу України). 
Оскільки сторони не встановлювали в договорі іншого розміру процентів річних, то у цій справі до спірних правовідносин щодо нарахування процентів річних на заборгованість слід застосовувати положення частини другої статті 625 Цивільного кодексу України. 
Представник відповідача у поданому відзиві посилається на відсутність можливості нарахування 3% річних та інфляційних втрат. На вказане суд зазначає наступне.
Так, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. 
Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22 (провадження № 12-45гс23).
Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18). 
З огляду на наведене доводи відповідача про те, що можна зменшити або скасувати розмір інфляційних втрат, суд вважає необґрунтованими. 
Суд погоджується з розрахунком представника позивача та зазначає, що сукупний розмір боргу з інфляційною складовою за період з 01.07.2020 по 11.09.2025 складає 19131,88 грн. 
Розрахунок 3% річних представником позивача здійснено за формулою: Сума санкції = Сx3xД:365 (у 2023, 2022р.р, 2025 та 366 у 2024):100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення, які складають: за період з 01.01.2022 до 31.12.2023 (33 000,00 x 3 x 730):365:100=1 980,00 грн. за період з 01.01.2024 до 31.12.2024 33 000,00 x 3 % x 366 : 366= 990,00 грн. за період з 01.01.2025 до 02.10.2025 33 000,00 x 3 % x 275: 365=745,89 грн. Разом 3% річних, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 3 715,89 грн. 
Приписами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Згідно положень ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Відповідно до положень ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Положеннями ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову.
Доводи відповідача не є достатніми, належними та не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Крім того, наведені твердження представника відповідача у відзиві не підтверджені належними та допустимими доказами.
Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, враховуючи, що позов задоволений повністю, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору.
При зверненні до суду з цим позовом сплачено 2422.40 грн. судового збору.
Оскільки позов задоволено у повному обсязі, зазначені витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «ФЕД».
Щодо витрат на правничу допомогу.
Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_18 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Чинне цивільне-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Матеріали справи свідчать, що представником позивача у справі подано до суду докази щодо понесених витрат на правову допомогу, зокрема: акт від 06.04.2026, договір від 11.09.2025 № 11/09/2025-1, додаткова угода № 1 від 14.10.2025, акт від 26 грудня 2025, рахунок фактура від 25.12.2025 № 1/25.12.2025, рух коштів (рух коштів) за 08.01.2026.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.
Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.
Представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн.
Як вбачається з матеріалів справи 11.09.2025 між позивачем, ПрАТ «ФЕД» та адвокатом Єршовою О.І. укладено Договір №11/09/2025-1 про надання адвокатом правничої допомоги, пунктом 1 якого визначено, що замовник доручає, а Адвокат зобов`язується надати Клієнту юридичну допомогу:
2.1. Адвокат, на підставі звернення Замовника, приймає на себе зобов`язання з надання наступної юридичної допомоги: 
2.2. Підготовка позовної заяви та представництво у встановленому порядку інтересів Замовника у Шевченківський районний суд міста Харкова, як у суді першої інстанції, у справі про стягнення коштів з ОСОБА_1 за договором № 1520/21 від 17.06.2021 р., та додатковими угодами до нього. 
2.3. Виконуючи умови даного Договору, Адвокат зобов`язуються суворо зберігати інформацію, яка стала відома під час виконання цього договору, зокрема про Замовника та його діяльність, а також, яка міститься у документації (договорах, інших документах). Зазначена документація передається за актом здачі приймання, який підписується сторонами договору. 
2.4. Адвокат при виконанні умов Договору зобов`язаний реалізовувати права та обов`язки за Договором, керуючись виключно інтересами Замовника та діяти з таким розрахунком, щоб максимально знизити можливість заподіяння матеріальної чи нематеріальної шкоди та будь-яких інших збитків Замовнику та вірогідність притягнення Замовника, працівників та посадових осіб Замовника у майбутньому до будь- яких видів відповідальності.
Згідно додаткової угоди від 14.10.2025 №1 до договору №11/09/2025-1 від 11.09.2025 приватне акціонерне товариство «ФЕД» та ОСОБА_3 , уклали цю додаткову угоду про наступне: п. 2.2. Договору у наступній редакції: Підготовка позовної заяви та представництво у встановленому порядку інтересів Замовника у Дергачівському районному суді Харківської області, як у суді першої інстанції, у справі про стягнення коштів з ОСОБА_1 за договором № 152Ф/21 від 17.06.2021 р., та додатковими угодами до нього та інші види правничої допомоги погодженні сторонами. 
Згідно акту приймання-передачі наданих послуг №1 до договору №11/09/2025-1 від 11.09.2025 ПрАТ «ФЕД» та ОСОБА_3 складено акт про те, що згідно Договору № 11/09/2025-1 від «11» вересня 2025 року адвокат надав правничу допомогу замовнику у справі № 638/19652/25 про стягнення коштів з ОСОБА_1 за договором № 152Ф/21 від 17.06.2021 р., та додатковими угодами до нього, а саме: підготовка, подання позовної заяви та розробка правової позиції у справі; цей акт є підставою для здійснення розрахунків, засвідчує факт надання послуг адвокатом за Договором № 11/09/2025-1 від 11 вересня 2025 року і відсутність претензій зі сторони замовника; всього на суму 10 000 грн.
Рахунок-фактура №1/25.12.2025 від 25.12.2025 про надання правничої допомоги у справі №638/19652/25 про стягнення коштів з ОСОБА_1 за договором № 152Ф/21 від 17.06.2021р. надано на суму 10000 грн. 
На вказану суму здійснено перерахунок коштів, про що ОСОБА_3 надано довідку про рух коштів по рахунку. 
Також надано відомості про поповнення рахунку на суму 10000 грн. та 5000 грн. 08.01.2026 та 19.05.2026 відповідно.
Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).
Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 зазначив, «…надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною…».
Згідно висновків викладених Великою Палатою Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 20 вересня 2023 року у справі № 753/7936/22 (провадження № 61-1519св23).
Враховуючи, викладені обставини, складність справи, виходячи з обсягу фактично наданих адвокатами послуг і виконаних робіт, підтверджених належними та допустимими доказами, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин даної справи, суд дійшов висновку, що визначений представником позивача розмір витрат на професійну правову допомогу під час розгляду справи у сумі 15000 грн є завищеним, витрати у зазначеній сумі не можна визнати належно обґрунтованими та необхідними в контексті обставин цієї справи та вважає, що справедливим і співмірним буде стягнення з відповідача на користь позивача 5 000,00 грн у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу. Підстав для стягнення з відповідача ще 10000 грн суд не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 10, 12, 13, 15, 141, 76-81, 89, 137, 141, 258, 263, 264, 265, 273, 279, 352, 354-355 ЦПК України, суд, - 
ВИРІШИВ
Позовну заяву Приватного акціонерного товариства «ФЕД» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «ФЕД» заборгованість за договором № 152Ф/21 від 17.06.2021 в розмірі 33 000 грн. (тридцять три тисячі гривень 00 коп.), інфляційні втрати в розмірі 19131,88 грн. (дев`ятнадцять тисяч сто тридцять одну гривню 88 коп.), три відсотки річних у 3 715,89 грн. (три тисячі сімсот п`ятнадцять гривень 89 коп.).
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «ФЕД» понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Реквізити учасників справи:
Позивач: Приватне акціонерне товариство «ФЕД», адреса: 61023, м. Харків, вул. Сумська, 132, ЄДРПОУ 14315552.
Відповідач: ОСОБА_1 , адреса АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя Л. В. Калиновська