П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/11532/25	

 	Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В. Дата і місце ухвалення: 06.04.2026р., м. Миколаїв  	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого – Ступакової І.Г.
суддів – Бітова А.І.
– Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних сил України, третя особа військова частина НОМЕР_3 , про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних Сил України, третя особа військова частина НОМЕР_3 , в якому просив суд: 
- визнати протиправним і скасувати наказ військової частини НОМЕР_1 від 25.09.2025р. №37-РС в частині його пункту 18 (про звільнення з посади військової частини НОМЕР_2 і призначення на рівнозначну посаду до військової частини НОМЕР_3 );
- визнати протиправним і скасувати наказ військової частини НОМЕР_2 від 25.09.2025р. №282 (по особовому складу) в частині пунктів 5 і 5.23 (про вибуття з району за призначенням з території Харківської області, про виключення ОСОБА_1 із списків особового складу);
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 основного грошового забезпечення за період з 01 серпня по 27 вересня 2025 включно;
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди 30000,00 грн. в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) дій за період з 01 серпня по 27 вересня 2025 включно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити основне грошове забезпечення за період з 01 серпня по 27 вересня 2025 включно на рівні не меншому, ніж за останньою займаною посадою;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати і виплатити додаткову винагороду 30000,00 грн. в розрахунку на місяць за період з 01 серпня по 27 вересня 2025 включно, але на рівні не меншому, ніж за останньою займаною посадою;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 компенсувати ОСОБА_1 втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації основного грошового забезпечення і додаткової винагороди за весь час затримки виплати по дату фактичної виплати індексації грошового забезпечення, відповідно до Закону України №2050-ІІІ “Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати”;
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, котра полягає у не розгляді електронного звернення ОСОБА_1 від 12.08.2025р., ненаданні відповіді на це звернення;
- визнати протиправною бездіяльність Генерального штабу Збройних сил України, котра полягає у не розгляді електронного звернення від 12.08.2025р., ненаданні відповіді на це звернення;
- зобов`язати Міністерство оборони України і Генеральний штаб Збройних сил України розглянути подане 12.08.2025р. на їх електронні адреси звернення, з наданням відповіді по суті з урахуванням висновків суду в рішенні по цій справі.
Окрім того, в позовній заяві позивач просив:
витребувати у військової частини НОМЕР_2 належним чином завірені копії наказів від 31.08.2024р. №190-рс про присвоєння позивачу звання солдата, від 31.10.2024р. №240-РС як підстави для прийняття наказу від 03.11.2024р. №320;
витребувати у військової частини НОМЕР_2 належним чином завірені копії акту прийому-передачі справ та посади (затвердженого командиром ОСОБА_2 04.10.2024) з трьома описами майна від 02.10.2024р., що підписані позивачем та сержантом ОСОБА_3 на виконання наказу командира від 23.09.2024 № 3061; “рапорт солдата ОСОБА_4 (вх. №31957 від 03.11.2024)”, як підставу для наказу командира від 03.11.2024 № 320; рапорт молодшого лейтенанта ОСОБА_5 (вх. №3306 від 28.01.2025);
витребувати у військової частині НОМЕР_2 штатні розклади служби авіації та протиповітряної оборони озброєння логістики військової частини НОМЕР_2 (на чолі капітана ОСОБА_6 ), роти забезпечення боєприпасами батальйону матеріального забезпечення (на чолі молодшого лейтенанта ОСОБА_7 ), роти охорони батальйону матеріального забезпечення (на чолі лейтенанта ОСОБА_8 ) з 01.01.2025 по 01.05.2025; штатні розклади 1 механізованої роти НОМЕР_4 механізованого батальйону (на чолі молодшого лейтенантів ОСОБА_9 , з вересня 2025 тво командира, лейтенанта ОСОБА_10 ) з 28.04.2025 по 27.09.2025 включно; картки особових рахунків військовослужбовців зазначених служб та рот за вказаний період (без персональних даних), згідно Додатку № 14 до Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій ЗСУ та ДССТ (наказ МО України від 22.05.2017 року № 280), з відображенням підстав для виплати (найменування виплат, сума і підстава для виплати);
витребувати у військової частини НОМЕР_2 та Генеральному штабі Збройних Сил України штатні розклади військової частини НОМЕР_2 станом на 04.12.2024 та 28.04.2025, якими передбачено посади “механізованого відділення механізованого взводу механізованої роти механізованого батальйону” (без умовної нумерації), зокрема посаду гранатометника в такому підрозділі без умовної нумерації. 
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 04.12.2025р. відкрито провадження у справі. Питання про витребування доказів не вирішувалось.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 06.04.2026р. відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, не правильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу від 06.04.2026р. в частині відмови у витребуванні доказів та направити справу до суду першої інстанції для розгляду питання про витребування доказів.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що відмовляючи спірною ухвалою у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів суд першої інстанції обмежився посиланням на те, що позивач у клопотанні не довів належності зазначених доказів та будь-якого зв`язку витребуваних документів із вимогами, заявленими ним у позові. Таке твердження суду спростовується змістом мотивів позову, в прохальній частині якого сформульовано заяву про забезпечення (витребування) доказів, та додатковим обґрунтуванням заявою від 27.03.2026р.
Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що серед вимог адміністративного позову є вимога про зобов`язання нарахувати і виплатити основне грошове забезпечення і додаткову винагороду. Штат військової частини, наказ про присвоєння військового звання є серед підстав для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення (п. 3 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом МОУ від 07.06.2018р. №260), що спростовує твердження оскарженої ухвали про відсутність зв`язку витребуваних документів із вимогами позову. У зв`язку з бездіяльністю військової частини НОМЕР_2 (умисної, або внаслідок недбалості) відсутні та/або не надані суду правопідтверджуючі, в розумінні п. 4 розділу XXXIV Порядку №260, документи для виплати позивачу додаткової винагороди. Натомість, відсутність підтвердження відповідачем права не свідчить про відсутність права у позивача.
Апелянт стверджує, що згідно сталої практики Верховного Суду при вирішенні спорів щодо нарахування та виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, необхіднім є встановлення які завдання виконував позивач протягом спірного періоду та де конкретно проходив службу у цей час. Зазначене є складовою принципу офіційного з`ясування судом всіх обставин справи.
Генеральний штаб Збройних Сил України подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що позивач бажає витребувати у Генерального штабу Збройних Сил України штатні розклади військової частини НОМЕР_2 та обґрунтовує наявність вказаних документів у нього з посиланням на підпункт 35 пункту 4 Положення про Генеральний штаб Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України від 30.01.2019р. №23/2019. Водночас, згідно з підпунктом 35 пункту 4 Положення, Генеральний штаб відповідно до покладених на нього завдань розробляє штати і табелі до штатів, зокрема військових частин. Відтак, є очевидним, що Положенням не передбачено такого поняття, як “штатні розклади”, а тому позивачем не було доведено підстав, що такий доказ має Генеральний штаб Збройних Сил України. Разом з тим, у клопотанні позивач взагалі не зазначає, яких він вжив заходів, для отримання самостійно витребуваних у Генерального штабу Збройних Сил України доказів. Також, позивач жодним чином не обґрунтовує причин неможливості самостійно отримати такий доказ. Отже, є безсумнівним, що клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів не відповідає вимогам частини другої статті 80 КАС України.
Військова частина НОМЕР_2 також подала письмовий відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить відмовити в її задоволенні. Відповідач зазначає, що у своєму клопотанні позивач не зазначає, яких він вжив заходів, для отримання самостійно витребуваних у військової частини НОМЕР_2 доказів, не обґрунтовує причин неможливості самостійно отримати такі докази, як і не доводить належності зазначених доказів та будь-якого зв`язку витребуваних документів із вимогами, заявленими у позові.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.1 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.
Приписами ч.ч.1, 2 ст.72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно із положеннями ч.ч.1, 2 та 4 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Порядок подання доказів регламентований ст.79 КАС України, у частинах першій - третій, десятій якої зазначено, що учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не визначено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
За правилами ст.80 КАС України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 79 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
У клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
Про витребування доказів за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу.
Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.
Юридичний аналіз вищенаведених процесуальних норм засвідчує, що Кодекс адміністративного судочинства України з достатньою чіткістю та передбачуваністю унормовує порядок доказування, подання та витребування доказів у адміністративних справах.
Зокрема встановлює, що, за загальним правилом, докази подаються до суду учасниками справи разом із заявами по суті справи, або, якщо інше не визначено Кодексом адміністративного судочинства України, через канцелярію суду з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
У разі ж неможливості самостійно надати докази, такі можуть бути витребувані судом на підставі відповідного клопотання учасника справи або до подання позову в порядку, встановленому ст.ст.114-117 КАС України.
При цьому, виходячи із вимог статті 9 КАС України, колегія суддів зазначає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (частина 1 вказаної статті). Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи (частина 4 процесуальної норми).
Також, аналізуючи положення частин 4, 5 статті 161 КАС України, колегія суддів зазначає, що у позивача наявний обов`язок додавати до позовної заяви лише ті докази, які є наявні в такого учасника справи, а у разі відсутності відповідних доказів позивач вправі заявити відповідне клопотання про їх витребування судом.
При цьому, як вже зазначалося, саме на суб`єкта владних повноважень законодавець поклав обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (частина 2 статті 77 КАС України).
Предметом спору у даній справі є оскарження ОСОБА_1 наказів військової частини НОМЕР_1 від 25.09.2025р. №37-РС та військової частини НОМЕР_2 від 25.09.2025р., які стосуються питання проходження ним військової служби, оскарження бездіяльності військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 основного грошового забезпечення та додаткової винагороди за період з 01 серпня по 27 вересня 2025 року, а також бездіяльності Міністерства оборони України та Генерального штабу ЗСУ щодо розгляду електронного звернення ОСОБА_1 від 12.08.2025р. та наданні відповіді на нього.
Заявляючи в позовній заяві клопотання про витребування доказів ОСОБА_1 обґрунтував необхідність витребування саме тих доказів, що заявлені у його клопотанні. Додатково відповідні обґрунтування позивачем наведено у наданому ним до суду першої інстанції клопотанні від 27.03.2026р., де позивач зазначав про неможливість отримання ним відповідних доказів самостійно. 
Однак, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів, в ухвалі від 06.04.2026р. обмежився зазначенням, що позивач у клопотанні не довів належності зазначених доказів та будь-якого зв`язку витребуваних документів із вимогами, заявленими ним у позові.
Такі висновки суду не узгоджуються з матеріалами справи. Судом не надано правової оцінки доводам позивача, наведеним у поданому ним клопотанні від 27.03.2026р. 
Колегія суддів, також, зазначає, що додаткова винагорода, передбачена Постановою №168, встановлена на період дії воєнного стану, є новим та особливим видом у системі грошового забезпечення, зокрема військовослужбовцям. Правова природа такої виплати невід`ємно пов`язана із особливим характером служби, із здійсненням спеціальних повноважень, які змістовно випливають зі статусу військовослужбовця та передбачені законом і мають компенсаційну мету, - часткова відплата за особливості несення служби в умовах війни.
Конкретизація умов, визначених положенням пункту 1 Постанови №168, залежить від типу військового формування (роду військ), в якому проходить службу військовослужбовець, характеру та терміну виконуваних ним завдань.
У постанові від 16 січня 2025 року по справі №360/956/23 Верховний Суд зазначив, що ключова умова для виплати додаткової винагороди – це наявність документів, які засвідчують безпосередню участь військовослужбовця у бойових діях, виконанні спеціальних завдань. 
Верховний Суд у постанові від 05.06.2024р. у справі №200/660/23 звернув увагу, що при вирішенні даної категорії справ необхідним є встановлення, які саме завдання позивач виконував і де проходив службу. Ці обставини є ключовими для правильного вирішення спору і не можуть бути проігноровані.
На зазначену обставину звернув увагу Верховний Суд і у постанові від 22.05.2025р. по справі №360/459/23.
З огляду на вказані висновки Верховного Суду, а також враховуючи, що документи, які підтверджують право на отримання військовослужбовцем додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, у такого військовослужбовця відсутні, при розгляді відповідної категорії справ суди, на виконання вимог ч.4 ст.9 КАС України, мають активно вчиняти дії, спрямовані на з`ясування всіх обставин у справі, що може бути здійснено, зокрема, шляхом витребування доказів, які становлять або пов`язані з предметом спору.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції від 06.04.2026р. постановлена передчасно, з порушенням норм процесуального права, без надання оцінки доводам позивача, якими він обґрунтовував клопотання про витребування доказів, тому наявні підстави для її скасування та направлення справи для до суду першої інстанції для розгляду у встановленому порядку клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів. 
Керуючись ст.ст. 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2026 року скасувати в частині відмови в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів.
Справу направити до Миколаївського окружного адміністративного суду для розгляду клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів з урахуванням висновків колегії суддів, наведених у даній постанові.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлений 12 травня 2026 року. 

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук