ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 травня 2026 року
м. Харків
справа № 642/5168/25
провадження № 22-ц/818/2059/26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю., 
за участю секретаря – Муренченко С.А.,
учасники справи:
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідачка – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2025 року в складі судді Гримайло А.М.
в с т а н о в и в:
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.
Позовна заява мотивована тим, що з 17.06.1972 вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, після його смерті залишилась спадщина. 
Зазначила, що на час смерті чоловіка їй не було відомо, що за життя ОСОБА_3 склав заповіт, а при спадкуванні за законом вона була єдиною спадкоємицею першої черги, оскільки вони були зареєстровані за однією адресою. 
Вказала, що 11.06.2015 вона звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , а 21.07.2022 з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка. Однак її заява була задоволена частково, були видані свідоцтва про право власності на спадщину за законом на два об`єкти власності нерухомого майна: 1/2 частку від 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/2 частку від 1/6 частки квартири АДРЕСА_2 , в іншій частині винесено постанову від 25.07.2022 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки за життя 02.07.2014 ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось заповів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка у встановлений законом шестимісячний строк 12 жовтня 2015 року звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .
Посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла, спадкові права за заповітом після померлого ОСОБА_3 не оформила, спадкова справа після ОСОБА_4 заведена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жамойда Г.М. 20 травня 2019 року за заявою відповідача у справі ОСОБА_2 про спадкування за заповітом.
Згідно з актовим записом про смерть ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата її народження ІНФОРМАЦІЯ_4 . Таким чином, мають місце розбіжності у даті народження спадкоємця за заповітом ОСОБА_4 , а саме у даті її народження.
Відтак, у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.07.2022 державний нотаріус зазначила, що їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку від 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/2 частку від 1/6 частки квартири АДРЕСА_2 , оскільки згідно заповіту, посвідченому від імені ОСОБА_3 . Шостою Харківською державною нотаріальною конторою 02 липня 2014 року, все належне йому на день смерті майно, він заповів ОСОБА_4 , яка своєчасно прийняла спадщину за вказаним заповітом. Крім цього, неможливо встановити чинність вказаного заповіту, оскільки в його тексті спадкоємцем вказана ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Просила визнати недійсним заповіт померлого ІНФОРМАЦІЯ_5   ОСОБА_3 , який посвідчено Шостою Харківською державною нотаріальною конторою 02 липня 2014 року за реєстровим номером № 6-683, відповідно до якого все майно, де б воно не було і з чого б не складалось, він заповів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Холодногірського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що вона є дружиною спадкодавця ОСОБА_3 та єдиною спадкоємицею першої черги. Підставою даного позову є розбіжності в даті народження спадкоємця за заповітом ОСОБА_4 , однак судом належна оцінка зазначеним обставинам не надана. Судом не враховано, що відповідачка до цього часу не цікавиться спірним майном та причиною цього, на її думку, є саме те, що вона визнає заповіт ОСОБА_3 на користь її матері неправильним та недійсним. Є незрозумілим, яким чином суд в своєму рішенні обґрунтовує висновок виходячи з судових рішень, які не надавались суду.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду – змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не є особою, чиї права порушено оспорюваним нею заповітом, тому не може вимагати перегляду волевиявлення ОСОБА_3 відносно розпорядження своїм майном за заповітом, який не порушує її суб`єктивні права на спадкове майно останнього.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 17.06.1972 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.10).
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 29.06.1985, виданого державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Алтуніною Л. А., ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6 , спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 (а.с.14).
Зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно Ленінської районної ради від 26.04.2005, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради м. Харкова від 05.04.2004 за № 143, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.05.2005 вбачається, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 (а.с.15). 
Як вбачається з Державного акту на право власності на земельну ділянку від 26.12.2007, реєстраційної картки земельної ділянки НОМЕР_1 , витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.02.2022, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16-17).
02 липня 2014 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений Шостою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером № 6-683, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, він заповів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.19).
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 17.02.2014 у справі № 2024/6238/12 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано, житловий будинок АДРЕСА_1 визнано спільною сумісною власністю подружжя, за ОСОБА_3 визнано право власності на частину зазначеного житлового будинку в порядку розподілу спільного майна подружжя, у задоволені іншої частини позову відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23.04.2014 рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17.02.2014 залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.08.2014 рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17.02.2014 та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 23.04.2014 залишено без змін.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (а.с.11).
З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 40636906 від 11.06.2015 вбачається, що 11.06.2015 Другою Харківською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа № 299/2015 у нотаріуса, № 57557005 у реєстрі, після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.22). 
З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 40635312 від 11.06.2015 вбачається, що наявний заповіт ОСОБА_3 , посвідчений Шостою Харківською державною нотаріальною конторою 02.07.2014 за реєстром № 6-683 (а.с.20).
13 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про перегляд рішення суду від 17.02.2014 року за нововиявленими обставинами в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до неї про розірвання шлюбу.
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 25.12.2015 рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17.02.2014 по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя в частині вимог про розірвання шлюбу скасовано; у задоволенні позовних вимог про розірвання шлюбу відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07.04.2016 рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 25.12.2015 скасовано, провадження у справі закрито. 
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21.07.2022, виданого державним нотаріусом Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Радкевич К.В., ОСОБА_1 як дружина померлого ОСОБА_3 , отримала свідоцтво про право на спадщину на 1/12 частину квартири АДРЕСА_2 (а.с.18).
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21.07.2022, виданого державним нотаріусом Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Радкевич К.В., ОСОБА_1 як дружина померлого ОСОБА_3 , отримала свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.21).
Постановою державного нотаріусу Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Радкевич К.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25.07.2022 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадкування за законом на 1/2 частку від 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/2 частку від 1/6 частки квартири АДРЕСА_2 , оскільки згідно з заповітом, посвідченим від імені ОСОБА_3 . Шостою Харківською державною нотаріальною конторою 02 липня 2014 року за реєстровим номером № 6-683, все належне йому на день смерті майно заповів ОСОБА_4 , яка своєчасно прийняла спадщину за вказаним заповітом. Крім цього, неможливо встановити чинність вказаного заповіту, оскільки в його тексті спадкоємцем вказана ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_4 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.12-13).
31 січня 2017 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений Першою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером № 3-46, відповідно до якого все належне їй майно, де б таке не було та з чого б не складалось і, взагалі, все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона буде мати право, у тому числі всю належну їй частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , а також речі домашнього вжитку та споживання, розташовані у цій квартирі, вона заповіла своїй дочці – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.27).
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.25).
З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 20.05.2019 вбачається, що приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жамойда Г.М. була зареєстрована спадкова справа після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , № 15/2019 (а.с.24).
З листа приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Жамойда Г.М. № 32/01-16 від 27.02.2020 вбачається, що за зверненням ОСОБА_2 була відкрита спадкова справа після померлої ОСОБА_4 (а.с.23).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Захист цивільних прав – це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). 
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
Положення вказаних норм процесуального права, а також норм статей 4, 15, 16 ЦК України дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь-яке право особи, а саме порушене.
Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Згідно із частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина перша статті 1222 ЦК України).
Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Частиною першою статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття (частини перша, п`ята та шоста статті 1273 ЦК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не є особою, чиї права порушено оспорюваним нею заповітом, тому не може вимагати перегляду волевиявлення ОСОБА_3 відносно розпорядження своїм майном за заповітом, який не порушує її суб`єктивні права на спадкове майно останнього.
Як вбачається з матеріалів справи шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на момент смерті останнього був розірваний на підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17.02.2014, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 23.04.2014, залишених без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.08.2014.
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 25.12.2015 рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 17.02.2014 по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя в частині вимог про розірвання шлюбу скасовано; у задоволенні позовних вимог про розірвання шлюбу відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07.04.2016 рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 25.12.2015 скасовано, провадження у справі закрито. 
Між тим, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ухвалою суду апеляційної інстанції від 07.04.2016 провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу закрито.
Тобто, відсутні підстави вважати, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був розірваний. 
Отже, ОСОБА_4 не була єдиним спадкоємцем померлого ОСОБА_3 . 
ОСОБА_1 відноситься до категорії осіб, що мають право на спадщину, оскільки була дружиною та відповідно спадкоємцем ОСОБА_3 .

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (статті 1233 ЦК України).
Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.
Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд. 
Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання 
Такі висновки сформульовані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) та в постановах Верховного Суду від 07 березня 2024 року в справі № 388/792/19 (провадження № 61-1724св24), від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21) та ін.).
Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним (частина друга, третя статті 1254 ЦК України).
Загальні вимоги до форми заповіту встановлено в статті 1247 ЦК України, якою передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення та має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251, 1252 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
З огляду на зміст наведених норм закону дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі (постанови від 29 листопада 2024 року в справі № 199/8568/18 (провадження № 61-7186св24), від 23 липня 2024 року в справі № 369/3412/17 (провадження № 61-2912св24) та ін.).
Верховний Суд звертає увагу, що свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. (постанова Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21)).
Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Відповідно до пунктів 1.7, 1.8, 1.11 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою.
Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частина перша статті 1257 ЦК України визначає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253.
Такий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 27 січня 2023 року у справі № 144/1206/21, від 03 липня 2024 року у справі № 613/688/20.
Згідно з частинами першою, другою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21) вказано, що здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Під час посвідчення заповіту нотаріусом має бути дотримано порядок його посвідчення. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів».
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) вказано, що слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства. 
За загальним правилом, визначеним статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін.
Згідно із частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
Матеріали справи свідчать про те, що 02 липня 2014 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений Шостою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером № 6-683, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, він заповів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Як вбачається зі змісту заповіту, його складено у письмовій формі, із зазначенням дати та місця його складення. Заповіт також містить підпис заповідача, нотаріально посвідчений.
Отже, підписання заповіту відбулося з дотриманням вимог закону та відображало дійсне волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном.
Посилання ОСОБА_1 на те, що в оспорюваному заповіті дата народження ОСОБА_4 вказано як ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак згідно з актовим записом про смерть ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата її народження ІНФОРМАЦІЯ_4 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказане не може бути підставою для визнання недійсним оспорюваного заповіту, тому що не спростовує волевиявлення заповідача.
Виходячи з наведеного колегія суддів дійшла висновку про те, що волевиявлення ОСОБА_3 спрямоване на передачу майна саме ОСОБА_4 та зафіксоване в оспорюваному заповіті від 02 липня 2014 року, було вільним та відповідало його волі. Доказів протилежного позивачка в порядку статті 81 ЦПК України не надала.
Таким чином, оскаржуваний заповіт по формі, порядку його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам закону, а на підтвердження підстав його недійсності позивачка належних та допустимих доказів не надала.
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним саме з цих підстав.
Виходячи з наведеного колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, проте помилився щодо мотивів такої відмови, тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки по суті вимог апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2025 року – змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді Ю.М. Мальований 

О.Ю. Тичкова