КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа № 757/16910/25-п
Апеляційне провадження
№ 33/824/433/2026
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року суддя Київського апеляційного суду Рейнарт І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Фогеля Володимира Володимировича на постанову судді Печерського районного суду міста Києва від 8 вересня 2025 року (суддя Константінова К.Е.) про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 176-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,
встановив:

постановою судді Печерського районного суду міста Києва від 8 вересня 2025 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1 700грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 605грн 60 коп.
Постановою судді визнано доведеним, що ОСОБА_1 , обіймаючи посаду головного спеціаліста відділу обробки вихідних та внутрішніх документів Управління документального забезпечення та контролю Фонду державного майна України, 8 лютого 2024 року о 16:07 год. несвоєчасно, без поважних причин подала щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави, або місцевого самоврядування, за минулий 2022 рік.
У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_1 - адвокат Фогель В.В. просить постанову судді скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, а також просить закрити провадження у справі у зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги адвокат Фогель В.В. зазначає, що суддя місцевого суду, не застосувавши за аналогією права положення кримінально-процесуального права, не передала до канцелярії суду для автоматизованого розподілу подану ним заяву про відвід судді. При цьому, існували обставини, які об`єктивно вказували на упередженість судді, яка у судовому засіданні спілкувалась з ОСОБА_1 у неприязному тоні, не з`ясовувала питання про наявність клопотань, крім цього працівник поліції направив ОСОБА_1 повідомлення, у якому погрожував, що до неї може бути застосовано привід суддею у випадку її неявки у судове засідання. Вказане, на думку адвоката Фогеля В.В., свідчить про упередженість судді місцевого суду по відношенню до ОСОБА_1 .
Також, адвокат Фогель В.В. зазначає, що суддя місцевого суду, досліджуючи матеріали справи, не надала належної оцінки усім наявним доказам, зокрема табелям по роботі, вказавши, що хвороба особи більше 15 днів не є поважною причиною невиконання закону, при цьому, суддя не прийняла до уваги, що матір ОСОБА_1 сильно хворіла, тому остання була вимушена її постійно доглядати та їздити до лікарні, 

що створювало у неї брак часу.
Крім цього, адвокат Фогель В.В. посилається на те, що якщо датою вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення є 31 січня 2024 року, як останній день строку на подання декларації за 2022 рік, а протокол про адміністративне правопорушення був складений лише 3 квітня 2025 року, тобто через 13 місяців після виявлення ймовірного правопорушення, чим порушені строки притягнення особи до відповідальності за зазначене правопорушення.
Також, адвокат Фогель В.В. зазначає, що суддя місцевого суду поверхнево розглянула справу, не досліджуючи матеріали справи в нарадчій кімнаті та ухвалила необґрунтоване судове рішення.
ОСОБА_1 та її захисник - адвокат Фогель В.В., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.126, 127-128, 132-135, 174-177, 191-192), не з`явилися у судові засідання, призначені: на 24 листопада 2025 року, на 15 грудня 2025 року, на 19 січня 2026 року, на 23 лютого 2026 року, поважні причини своєї неявки суду не повідомили, тому апеляційний суд розглянув апеляційну скаргу у їх відсутність.
Прокурор Сказко Р.І. у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на те, що нормами КУпАП не передбачено обов`язку судді, у випадку заявлення їй відводу під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, передавати справу для авторозподілу, як це визначено у КПК України.
Також прокурор Сказко Р.І. зазначив, що ОСОБА_1 було несвоєчасно подано щорічну декларацію за 2022 рік, а саме 8 лютого 2024 року, тоді як кінцевий термін для її подачі був 31 січня 2024 року, при цьому до апеляційної скарги не додані докази наявності поважних причин несвоєчасного подання вказаної декларації.
Крім цього, прокурор Сказко Р.І. посилався на те, що датою вчинення даного правопорушення є дата подання ОСОБА_1 відповідної декларації, а саме 8 лютого 2024 року, тоді як датою виявлення вказаного правопорушення є дата складання протоколу про адміністративне правопорушення, тобто 3 квітня 2025 року.
Суд, заслухавши пояснення прокурора Сказко Р.І., вивчивши матеріали справи за протоколом про адміністративне правопорушення, перевіривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 294 КУпАП суд апеляційної інстанції розглядає обставини вчиненого правопорушення в межах, що викладені в протоколі про адміністративне правопорушення та визнані доведеними судом першої інстанції, за доводами, зазначеними в апеляційній скарзі.
Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. 
Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний, зокрема, з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність особи, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як зазначено в ст. 251 КУпАП.
Суд (суддя), у відповідності з приписами ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм 

внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Отже, при розгляді справи про адміністративне правопорушення підлягає з`ясуванню: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, № 344 від 3 квітня 2025 року ОСОБА_1 , обіймаючи посаду головного спеціаліста обробки вихідних та внутрішніх документів Управління документального забезпечення та контролю Фонду державного майна України, будучи державним службовцем категорії «В», відповідно до підпункту «в» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції», примітки до статті 172-6 КУпАП, являючись суб`єктом відповідальності, на якого поширюється дія даного Закону, у порушення вимог абзацу 1 частини 2-7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві положення» та частини 1 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції», 8 лютого 2024 року о 16 год. 07 хв. несвоєчасно, без поважних причин подала щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави, або місцевого самоврядування, за минулий 2022 рік, шляхом заповнення електронної форми через мережу Інтернет з використанням програмних засобів Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави, або місцевого самоврядування у власному персональному електронному кабінеті, чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 172-6 КУпАП (с.с.3-9). 
ОСОБА_1 вказаний протокол підписала, надавши письмові пояснення, в яких підтвердила, що дійсно несвоєчасно подала щорічну декларацію за 2022 рік, пояснюючи це своїм психоемоційним станом, який був викликаний складними життєвими обставинами, а саме необхідністю здійснювати цілодобовий догляд за хворою матір`ю. При цьому, щодня з 08:00 год. до 17:00 год. вона перебувала на робочому місці, а з вечора до ранку здійснювала догляд за хворою матір`ю, що викликало в неї фізичну втому та психоемоційне напруження, у зв`язку з чим вона втратила відчуття часу, що і призвело до несвоєчасного подання нею декларації. Разом з цим, умислу на порушення строків подання декларації в неї не було.
До своїх пояснень ОСОБА_1 додала копії медичної документації на ім`я ОСОБА_2 , з якої вбачається, що ОСОБА_2 була інвалідом ІІ групи з 13 лютого 2024 року, мала ряд хронічних захворювань та потребувала постійного догляду (с.с.12-18).
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе за умови наявності в її діянні складу адміністративного правопорушення, визначеного приписами ч. 1 ст. 9 КУпАП.
Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Диспозицією ч. 1 ст. 172-6 КУпАП встановлена відповідальність за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Згідно примітки до ст. 172-6 КУпАП суб`єктами правопорушень у цій статті (крім правопорушень, визначених частинами другою та третьою цієї статті, у частині неповідомлення або несвоєчасного повідомлення про суттєві зміни у майновому стані) є особи, які відповідно до частин першої та другої статті 45 Закону України "Про запобігання корупції" зобов`язані подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Наказом Фонду державного майна України № 472к від 31 серпня 2022 року «Про призначення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 з 1 вересня 2022 року призначено на 

посаду головного спеціаліста відділу обробки вихідних та внутрішніх документів Управління документального забезпечення та контролю (с.с.36).
Цього ж дня, ОСОБА_1 під підпис була ознайомлена зі спеціальними вимогами та обмеженнями, встановленими Законом України «Про запобігання корупції» (с.с.47).
1 вересня 2022 року ОСОБА_1 прийняла присягу державного службовця (с.с.38).
Наказом Фонду державного майна України № 600к від 11 жовтня 2022 року «Про присвоєння рангу державного службовця ОСОБА_1 » ОСОБА_1 присвоєно 9-й ранг державного службовця (с.с.37). 
Згідно посадової інструкції головного спеціаліста відділу обробки вихідних та внутрішніх документів Управління документального забезпечення та контролю Фонду державного майна України, вказана посада належить до категорії «В» посад державної служби (с.с.39).
Статтею 8 Закону України «Про державну службу», визначено, що державний службовець зобов`язаний, зокрема, дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з п.п. «в» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», державні службовці є суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону.
Статтею першою Закону України «Про запобігання корупції»визначено, що суб`єкти декларування - особи, зазначені у п. 1, п.п. «а», «в» - «ґ» п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 3 цього Закону, інші особи, які зобов`язані подавати декларацію відповідно до цього Закону.
Отже, ОСОБА_1 , будучи державним службовцем, є суб`єктом на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», суб`єктом відповідальності за вчинення правопорушень, пов`язаних з корупцією та суб`єктом декларування.
Частиною 1 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції»визначено, що особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а», «в» - «ґ» пункту 2, частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством з питань запобігання корупції.
Наказом Національного агентства з питань запобігання корупції від 23 липня 2021 року №448/21 «Про затвердження Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 липня 2021 року за №986/36608, затверджено Порядок формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Реєстру.
Відповідно до розділу ІІ вказаного порядку, суб`єкти декларування подають до Реєстру зазначені в п. 1 цього розділу документи шляхом заповнення електронних форм відповідних документів. Суб`єкти декларування подають зазначені документи через мережу Інтернет з використанням програмних засобів Реєстру у власному персональному електронному кабінеті після реєстрації в Реєстрі. Після заповнення усіх необхідних полів форми документа суб`єкт декларування підписує документ шляхом накладання на нього особистого кваліфікованого електронного підпису або удосконаленого електронного підпису відповідно до вимог законодавства. Кожному поданому документу Реєстр автоматично надає унікальний ідентифікатор документа та накладає на нього електронну печатку Реєстру, що унеможливлює внесення несанкціонованих змін до поданого документа (забезпечує цілісність документа).
Пунктом 1 частини 2 розділу ІІ Порядку заповнення та подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого наказом Національного агентства від 08 листопада 2023 року №252/23 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 листопада 2023 року за №1965/41021, 

суб`єкти декларування подають декларації з додержанням таких вимог: щорічна декларація - декларація, яка подається відповідно до частини першої статті 45 Закону (щороку), абзацу другого частини другої статті 45 Закону (після припинення діяльності (після звільнення)) у період з 00 годин 00 хвилин 01 січня до 00 годин 00 хвилин 01 квітня. Така декларація охоплює звітний рік (період з 01 січня до 31 грудня включно), що передує року, в якому подається декларація, та містить інформацію станом на 31 грудня звітного року.
Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» 24 лютого 2022 року затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, яким в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє і на даний час.
Законом України «Про захист інтересів суб`єктів подання звітності та інших документів у період дії воєнного стану або війни» від 03 березня 2022 року №2115-ІХустановлено, що фізичні особи, фізичні особи-підприємці, юридичні особи подають облікові, фінансові, бухгалтерські, розрахункові, аудиторські звіти та будь-які інші документи, подання яких вимагається відповідно до норм чинного законодавства в документальній та/або в електронній формі, протягом трьох місяців після припинення чи скасування воєнного стану або стану війни за весь період неподання звітності чи обов`язку подати документи. Також у період воєнного стану або стану війни будь-які перевірки щодо своєчасності та повноти подання будь-яких звітів чи документів звітового характеру уповноваженими органами не здійснюється.
Абзацом 4 частини 2-7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про запобігання корупції»встановлено, що з дня набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в умовах воєнного стану» здійснення заходів фінансового контролю, передбачених розділом VІІ цього Закону (зокрема подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), відновлюється у повному обсязі та здійснюється у порядку та строки, визначені цим Законом (у тому числі з урахуванням особливостей, встановлених ч. 7-14 ст. 45 цього Закону).
Відповідно до даних офіційного веб-сайту Верховної Ради України, Закон України «Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в умовах воєнного стану»набрав чинності 12 жовтня 2023 року.
Таким чином, з 12 жовтня 2023 року здійснення заходів фінансового контролю, передбачених розділом VІІ Закону України «Про запобігання корупції»(зокрема подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) відновлено у повному обсязі та здійснюється у порядку та строки, визначені цим Законом (у тому числі з урахуванням особливостей, встановлених ч. 7-14 ст. 45 цього Закону). Строк подання щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий 2021 та 2022 рік становить не пізніше 31 січня 2024 року.
Разом з тим, відповідно до публічної частини Реєстру ОСОБА_1 подала щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави, або місцевого самоврядування, за минулий 2022 рік (ідентифікатор документа - ссс11е82-е767-41а1-а342-с6bc5c1f78cf) лише 8 лютого 2024 року о 16:07 год., а отже несвоєчасно (с.с.29-31).
Отже, ОСОБА_1 , будучи особою на яку поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», знала про свій обов`язок подати декларації у встановлені законом строки. 
За таких обставин, в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172 -6 КУпАП.
Відповідальність за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.172-6 КУпАПнастає за несвоєчасне подання без поважних причин декларації особи, 

уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Відповідно до абз. 9 підп. 1 п. 2 листа Вищого спеціалізованого суду України зрозгляду цивільних і кримінальних справ від 22.05.2017 № 223-943/0/4-17 «Щодо притягнення до адміністративної відповідальності за окремі правопорушення, пов`язані з корупцією» під поважними причинами несвоєчасного подання декларації слід розуміти неможливість особи подати вчасно декларацію у зв`язку з хворобою, перебуванням особи на лікуванні, внаслідок стихійного лиха (повені, пожежі, землетрусу), технічних збоїв офіційного веб-сайту Національного агентства з питань запобігання корупції, витребуванням відомостей, необхідних для внесення в декларацію, перебуванням (триманням) під вартою.
Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 квітня 2017 року № 5-440кс(15)16, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений закономстрок.
При цьому такі обставини належить підтвердити доказами.
У своїх поясненнях ОСОБА_1 зазначала, що була обізнана про обов`язок подати відповідну декларацію у визначений законом строк, однак не зробила це через свій психоемоційний стан, який був викликаний складними життєвими обставинами, а саме необхідністю доглядати за хворою матір`ю, а також зазначала про відсутність в діях умислу на несвоєчасне подання такої декларації.
Однак, з пояснень ОСОБА_1 вбачається, що з жовтня 2023 року по січень 2024 року вона виконувала свої посадові обов`язки, тобто працювала.
Наданий ОСОБА_1 висновок про наявність у ОСОБА_2 порушень функцій організму, через які та не може самостійно пересуватись та себе обслуговувати, датований 24 травня 2024 року, тобто складений вже після того як ОСОБА_1 пропустила строк подання декларації, і не містить дати виникнення такого стану у ОСОБА_2 .
Згідно довідки Подільської МСЕК міста Києва, 2 група інвалідності ОСОБА_2 встановлена з 13 лютого 2024 року.
Крім того, матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 була матір`ю ОСОБА_1 .
В матеріалах справи наявні документи, які свідчать, що з 16 січня по 31 січня 2024 року ОСОБА_1 був виданий листок непрацездатності, а згідно табелю обліку робочого часу у зазначені дні вона не працювала. Однак, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду ОСОБА_1 не було надано доказів, що її хвороба у зазначений період позбавляла її можливості подати декларацію.
Отже, будь-яких поважних причин, які б могли бути визнані судом, як обставини, що були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення ОСОБА_1 та були пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, які призвели до порушення ОСОБА_1 строку подання щорічної декларації за 2022 рік, ОСОБА_1 не наведено та відповідних доказів не надано.
Доводи адвоката Фогеля В.В. про відсутність умислу в діях ОСОБА_1 щодо несвоєчасного подання декларацій, не є підставою для звільнення ОСОБА_1 від відповідальності, оскільки суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, характеризується наявністю вини у формі прямого чи непрямого умислу. 
Посилання в апеляційній скарзі на необхідність закрити провадження у справі у зв`язку із закінченням строків притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, є безпідставними.
Відповідно до положень ст. 38 КУпАП, адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, а також правопорушень, передбачених статтями 212-15, 212-21 цього Кодексу, може бути накладено протягом шести місяців з 

дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення.
Як вбачається зі змісту ст. 38 КУпАП, початком відліку строку для накладення адміністративного стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, є день виявлення адміністративного правопорушення. Вказана стаття не передбачає інших умов відліку цього строку, окрім, як для триваючих правопорушень.
Під днем виявлення адміністративного правопорушення слід розуміти не формальне отримання окремої інформації, а момент, коли уповноважений орган у результаті перевірки отриманих відомостей встановив достатні дані, які вказують на наявність у діях особи всіх ознак складу адміністративного правопорушення та дають можливість скласти протокол про адміністративне правопорушення.
У даному випадку таким моментом є дата складання протоколу про адміністративне правопорушення - 3 квітня 2025 року, оскільки саме на цю дату уповноваженою особою завершено перевірку матеріалів, встановлено сукупність обставин правопорушення та надано їм відповідну правову оцінку, що і знайшло своє процесуальне оформлення у протоколі.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суддя не здійснювала оцінку наданих доказів у нарадчій кімнаті, не є підставою для скасування постанови, оскільки норми КУпАП не передбачають прийняття судового рішення за результатами розгляду протоколу про адміністративне правопорушення у нарадчій кімнаті.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо не розгляду суддею першої станції заяви ОСОБА_1 про відвід, апеляційний суд зазначає про наступне.
Чинний КУпАПне містить спеціальних норм, що передбачають для учасників судового розгляду можливість заявити відвід судді у справі про адміністративне правопорушення, відповідно, не визначений і порядок розгляду заяви про відвід.
Однак, Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності (п. 53 рішення від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява № 17283/02); п. 19 рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), заява № 48068/06), а Конституційний суд України у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11 жовтня 2011 року (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним».
Рада суддів України у пункті 4 рішення від 8 червня 2017 року № 34 роз`яснила, що у разі необхідності врегулювання суддею конфлікту інтересів при розгляді матеріалів про адміністративне правопорушення відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, з огляду на відсутність норм, що визначають правила відводу (самовідводу), до внесення змін до чинного законодавства, враховуючи засади судочинства, передбачені Конституцією України, міжнародні стандарти щодо незалежності суддів, неупередженості та безсторонності судочинства можливе застосування чинних процесуальних норм за аналогією.
Таким чином, відвід, заявлений будь-яким учасником судового розгляду судді, підлягає розгляду.
Разом з цим, перевіривши доводи заявленого відводу, апеляційний суд вважає його необґрунтованим.
Згідно з положеннями ст. 2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією України і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», 

правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства, а згідно ч. 1 ст. 7 цього Законукожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно закону, що також закріплено і в ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.
За змістом ч. 7 ст. 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року(із змінами) суддя зобов`язаний, зокрема: справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства; дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, забезпечення впевненості суспільства в чесності та непідкупності суддів.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Пунктом 12 висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів від 1 січня 2001 року, визначено, що Незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів. При винесенні судових рішень щодо сторін у судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зв`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає, на здатність судді приймати незалежні рішення. У цьому випадку незалежність судової влади є втіленням загального принципу: "Ніхто не може бути суддею у власній справі". Значення цього принципу виходить далеко за конкретні інтереси певної сторони у будь-якій суперечці. Судова влада повинна користуватися довірою не тільки з боку сторін у конкретній справі, але й з боку суспільства в цілому. Суддя 
повинен не тільки бути реально вільним від будь-якого невідповідного упередження або впливу, але він або вона повинні бути вільними від цього й в очах розумного спостерігача. В іншому випадку довіра до незалежності судової влади буде підірвана. 
Таким чином, одним із елементів довіри суспільства, в тому числі й учасників процесу до суду, є довіра складу суду вирішувати спір, що унеможливить у подальшому сумніватись у винесенні справедливого, законного та об`єктивного рішення суду.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Білуха проти України» від 9 листопада 2006року (п.п. 49, 50, 52,53 заява N 33949/02) зазначається, що відповідно до усталеної практики суду, наявність безсторонності відповідно до п. 1 ст. 6 повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. 
Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. 
Відповідно до об`єктивного критерію визначається серед інших аспектів, чи забезпечував суд, як такий, та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності ( рішення у справі «Фей проти Австрії» (Fey v. Austria) від 24 лютого 1993 року, пп. 27, 28 and 30; рішення у справі «Ветштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland), N 33958/96, п. 42, ЄСПЛ 2000-XII). 
У кожній окремій справі слід вирішувати чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду (рішення у справі «Пуллар проти Сполученого Королівства» (Pullar v. United Kingdom), від 10 червня 1996 року, п. 38).
Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного (рішення у справі «Ветштайн проти Швейцарії» 

(Wettstein v. Switzerland), пункт 43).
Стосовно об`єктивного критерію означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення у справі «Ветштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland), п. 44; та рішення у справі «Ферантелі та Сантанжело проти Італії» (FerrantelliandSantangelov.Italy), від 07.08.1996 року, п. 58).
Важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти в громадськість у демократичному суспільстві (рішення у справі «Ветштайн проти Швейцарії» (Wettstein v.Switzerland) та рішення у справі «Кастілло Альгар проти Іспанії» (CastilloAlgarv.Spain), від 28.10.1998 року, п.45).
У заяві від 8 вересня 2025 року про відвід судді Константинової К.Е. ОСОБА_1 зазначала про наявність у судді до неї неприязнених відносин, як до жінки, враховуючи тон, яким у судовому засіданні 19 травня 2025 року вона сказала «сідайте», що на думку ОСОБА_1 , було не ввічливо, тому вона має до неї упереджене ставлення.
Також ОСОБА_1 вважала, що 19 травня 2025 року суддя хотіла розглянути справу без її доказів, а крім того, до неї прийшов лист від поліції, якщо вона не прийде на судове засідання 18 серпня 2025 року, буде застосований привід. 
Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що 19 травня 2025 року судом до матеріалів справи приєднані документи, подані адвокатом Фогелем В.В., судове засідання було перенесено на 26 червня 2025 року, а потім на 18 серпня 2025 року і до офісу Генерального прокурора направлена судова повістка на ім`я ОСОБА_1 для вручення останній.
У судове засідання 18 серпня 2025 року ОСОБА_1 не з`явилася за станом здоров`я, у зв`язку із чим розгляд справи було відкладено на 8 вересня 2025 року, а судова повістка ОСОБА_1 передана через адвоката Фогеля В.В.
За таких обставин, матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б свідчили про упередженість або необ`єктивність судді Константинової К.Е. при розгляді протоколу про адміністративне правопорушення, складеного стосовно ОСОБА_1 , не додані такі докази і до апеляційної скарги, а відтак апеляційний суд вважає, що не розгляд заяви ОСОБА_1 про відвід судді не може бути підставою для скасування постанови судді та закриття провадження у даній справі. 
Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування постанови судді першої інстанції про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172-6 КУпАП, та закриття провадження у справі під час апеляційного перегляду не встановлено.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Фогеля Володимира Володимировича залишити без задоволення, постанову судді Печерського районного суду міста Києва від 8 вересня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя І.М. Рейнарт