ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

03 червня 2026 року	Справа №160/7662/26 	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якій позивач просить суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №047050034288 від 21.11.2025 про відмову в призначенні пенсії по інвалідності;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи на Кременчуцькій фабриці трикотажного полотна з 03.08.1987 по 01.08.1995;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди ведення підприємницької діяльності з 26.06.1998 по 30.11.2007 та 01.01.2008 по 29.12.2016;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.11.2025 про призначення пенсії по інвалідності з врахуванням висновків суду. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу встановлено ІІ групу інвалідності. 17.11.2025 позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії по інвалідності, однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 21.11.2025 №047050034288 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності, у зв`язку з відсутністю необхідного для призначення пенсії страхового стажу. З такою позицією позивач не погоджується, що стало підставою для звернення до суду з цією позовною заявою. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.04.2026 відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Цією ж ухвалою встановлено відповідачам строк для подання відзивів на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідачів.
До суду від представника Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що діяв у межах та на підставі приписів чинного в Україні законодавства. Наголошував на тому, що страхового стажу позивача недостатньо для призначення пенсії по інвалідності, у зв`язку із чим, вважає спірне рішення правомірним. 
До суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, зокрема, належним чином засвідчених додатків до позовної заяви.
До суду від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшла електронна копія пенсійної справи позивача.
При цьому, відзив на позовну заяву від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до суду не надходив.
Суд зазначає, що копія ували суду про відкриття провадження у справі була направлена та доставлена до електронного кабінету Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 03.04.2026, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.
Копія адміністративного позову з додатками була направлена та доставлена до електронного кабінету Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 31.03.2026, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.
Відповідно до ч. 5 ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їх офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Відповідно до п. 37 підрозділу 2 розділу III Положення «Про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи» підсистема «Електронний суд» забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених.
Відповідно до п. 17 підрозділу 1 розділу III Положення «Про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи» особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Як вбачається з матеріалів справи, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зареєстрований в Електронному кабінеті Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.
Станом на день розгляду справи по суті відзив на позовну заяву від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до суду не надходив.
Пояснень, заяв або клопотань по суті спору Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до суду також не надано.
Таким чином, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області правом на подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) та надання доказів по справі не скористалось, із клопотанням про продовження строків на надання відзиву до суду не зверталось.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду справи за наявними у справі матеріалами.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою, якій встановлено інвалідність ІІ групи рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №6/25/2917/Р від 28.07.2025.
17.11.2025 ОСОБА_1 звернулась через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії по інвалідності та відповідними документами.
Вищезазначена заява з додатками за принципом екстериторіальності була передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області.
За результатами розгляду заяви позивача та доданих до неї документів Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №047050034288 від 21.11.2025, з підстав відсутності необхідного страхового стажу на день звернення.
В обґрунтування відмови у призначені позивачу пенсії по інвалідності, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області у спірному рішенні зазначило наступне.
Вік заявника 60 років 03 місяці 08 днів.
Відповідно до ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи, яким установлено інвалідність (незалежно від групи), після досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону №1058, мають право на призначення пенсії по інвалідності за наявності страхового стажу тривалістю не менше 15 років. 
Страховий стаж особи становить 04 роки 10 місяців 24 дні.
Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу не зараховано:
- період роботи з 03.08.1987 по 01.08.1995, згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки запис про роботу завірено печаткою, непридатною для читання. Для зарахування необхідно долучити уточнюючу довідку, видану на підставі первинних документів;
- періоди ведення підприємницької діяльності на загальній системі оподаткування з 26.06.1998 по 31.12.2003, згідно довідки №35311/6/16-31-24-08-08 від 10.11.2025, оскільки для зарахування необхідно надати довідку про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду;
- періоди ведення підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 30.11.2007 та з 01.01.2008 по 29.12.2016, згідно довідки №35311/6/16-31-24-08-08 від 10.11.2025, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутня інформація про нараховану суму заробітної плати та сплату страхових внесків. 
Позивач із таким рішенням не погоджується, що стало підставою для звернення до суду з цією позовною заявою. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII від 05.11.1991 (далі Закон №1788-XII) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон №1058-IV).
Пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону №1058-IV передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Пенсійним віком є встановлений законодавством вік, із досягненням якого, особа може претендувати на виплату пенсії за віком.
Частиною 1 статті 9 Закону №1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до статті 10 Закону №1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.
Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина 1 стаття 24 Закону №1058-IV).
Частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до частин 1, 2 статті 30 Закону №1058-IV, пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону. Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.
Згідно із приписами ч. 1 ст. 32 Закону №1058-IV, особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією:
для осіб з інвалідністю II та III груп:
до досягнення особою 23 років включно - 1 рік;
від 24 років до досягнення особою 26 років включно - 2 роки;
від 27 років до досягнення особою 28 років включно - 3 роки;
від 29 років до досягнення особою 31 року включно - 4 роки;
від 32 років до досягнення особою 33 років включно - 5 років;
від 34 років до досягнення особою 35 років включно - 6 років;
від 36 років до досягнення особою 37 років включно - 7 років;
від 38 років до досягнення особою 39 років включно - 8 років;
від 40 років до досягнення особою 42 років включно - 9 років;
від 43 років до досягнення особою 45 років включно - 10 років;
від 46 років до досягнення особою 48 років включно - 11 років;
від 49 років до досягнення особою 51 року включно - 12 років;
від 52 років до досягнення особою 55 років включно - 13 років;
від 56 років до досягнення особою 59 років включно - 14 років.
Особи, яким установлено інвалідність після досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, мають право на пенсію по інвалідності за наявності страхового стажу, зазначеного в абзаці першому частини першої статті 26 цього Закону.
У свою чергу, згідно абз. 1 ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Положеннями статті 34 Закону №1058-IV передбачено, що пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності. Особам з інвалідністю, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, пенсії по інвалідності призначаються довічно. Повторний огляд цих осіб з інвалідністю провадиться тільки за їх заявою.
Отже, обов`язковими умовами для призначення пенсії по інвалідності, відповідно до вказаної вище норми, у випадку встановлення інвалідності ІІ групи з урахуванням спірних правовідносин, є вік до досягнення особою 60 років та 15 років по 31 грудня 2017 року.
Як вбачається із роздруківки форми РС-право, доданої до оскаржуваного рішення пенсійного органу, на момент звернення із заявою про призначення пенсії по інвалідності страховий стаж позивача (до 31 грудня 2017 року) становив 04 роки 10 місяців 24 дні.
На час встановлення інвалідності позивач досяг 60 років, що підтверджується матеріалами справи.
Зі змісту спірного рішення судом встановлено, що позивачу не зараховано відповідні періоди роботи до його страхового стажу. 
Щодо періоду роботи з 03.08.1987 по 01.08.1995 суд зазначає таке. 
Судом встановлено, що трудова книжка позивача серії НОМЕР_1 від 03.08.1982 містить наступні записи щодо спірного періоду роботи:
- 03.08.1987 – прийнята на посаду інженера-технолога до Кременчуцької фабрики трикотажного полотна, наказ №72-к від 03.08.1987 (запис №2);
- 12.02.1988 – присвоєно 4 розряд в`язальниці в`язального цеху (наказ №24-к від 17.02.1988 (запис №3);
- 17.02.1988 – переведена інженером-технологом в техвідділ, наказ №24-к від 17.02.1988 (запис №3);
- 01.08.1995 – звільнена з роботи за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення віку 14 років, наказ №28-к від 27.07.1995 (запис №4).
Згідно спірного рішення період роботи позивача з 03.08.1987 по 01.08.1995 не зараховано до її страхового стажу з підстав непридатності для читання печатки, якою завірено запис про роботу. Для зарахування необхідно долучити уточнюючу довідку, видану на підставі первинних документів.
З матеріалів справи судом встановлено, що спірний період роботи позивача з 03.08.1987 по 01.08.1995 підтверджено довідкою за вих. №01/08 від 11.02.2026, виданою ПрАТ «Кременчуцька трикотажна фабрика». 
Разом із тим, суд зазначає, що відповідно до положень ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній.
Даним Порядком (пункт 3) передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові розрахунки і відомості про видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162 (в редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02.08.1985 №252) відповідальність за заповнення трудової книжки несе адміністрація підприємства, установи, організації. 
У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду у той чи інший період роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 30.09.2019 у справі №638/18467/15-а зазначено, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а зазначив, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
У постанові Верховного Суду від 17.09.2024 у справі № 440/4164/23 суд зазначив, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці. Неналежне оформлення трудової книжки не може бути підставою для виключення періодів роботи з трудового стажу позивачки, які дають їй право на призначення пенсії, оскільки відповідальність за порядок ведення трудової книжки покладено безпосередньо на посадових осіб установи-роботодавця.
Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 28.01.2025 у справі № 300/8132/23 зазначив, що запис у трудовій книжці не є безумовним доказом про період роботи особи у разі наявності обґрунтованих сумнівів щодо достовірності відповідної інформації; неправильне оформлення печатки підприємства може вказувати на неточності в трудовій книжці та ставити під сумнів достовірність відомостей про зазначені в ній періоди роботи; у разі виявлення неточностей у трудовій книжці для підтвердження трудового стажу можна використовувати дані з реєстрів, довідки, виписки, трудові договори та інші відповідні документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідачем у своєму відзиві не доведено, що записи трудової книжки позивача №№2-4 містять недоліки, неточності при заповненні, а тому, суд дійшов висновку, що період роботи позивача з 03.08.1987 по 01.08.1995 протиправно не зараховано до його страхового стажу.
Окрім того, в силу положень ч. ч. 2, 3 ст. 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області не було здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей або додаткових документів, на підставі яких можна було б переконатися у достовірності записів трудової книжки, які не були зараховані до страхового стажу позивача, необхідного для призначення пенсії. Також, відповідач-2 не запропонував позивачу подати додаткові докази на підтвердження страхового стажу, враховуючи положення п. 4.2 Порядку № 22-1.
Отже, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу позивача період роботи на Кременчуцькій фабриці трикотажного полотна з 03.08.1987 по 01.08.1995.
Щодо періодів ведення позивачем підприємницької діяльності з 26.06.1998 по 30.11.2007 та з 01.01.2008 по 29.12.2016 суд зазначає таке. 
Зі змісту спірного рішення судом встановлено, що період з 26.06.1998 по 31.12.2003 не зараховано до страхового стажу позивача, оскільки для зарахування необхідно надати довідку про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду.
Періоди з 01.01.2004 по 30.11.2007 та з 01.01.2008 по 29.12.2016, не зараховано до страхового стажу позивача, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутня інформація про нараховану суму заробітної плати та сплату страхових внесків. 
Суд зазначає, що згідно абз. 1 ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до пп. 2 п. 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637.
Відповідно до п. 4 Порядку № 637 час роботи осіб, що займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на приватній власності і на виключно їх праці, за період до 1 травня 1993 року зараховується в трудовий стаж за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків. Періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 року по 31 грудня 2003 року зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2017 року за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2018 № 793 «Про внесення змін до пункту 4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» врегульовано питання обчислення трудового стажу фізичних осіб підприємців. Згідно з цією Постановою періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 року по 31 грудня 2003 року зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2017 року за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.
Як встановлено судом із матеріалів справи, позивачем надано Свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В02 №296543 від 23.06.1998, видане виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради Полтавської області, а також витяг з ЄРС для ФОП, що підтверджують спірний період з 26.06.1998 по 29.12.2016 для його зарахування до страхового стажу.
Згідно з відповіддю Головного управління ДПС у Полтавській області №35311/6/16-31-24-08-08 від 10.11.2025 ФОП ОСОБА_1 перебувала на обліку з 26.06.1998 по 29.12.2016 як платник податків.
Враховуючи, що сама по собі відсутність даних про сплату страхових внесків не може бути підставою для незарахування до страхового стажу періоду здійснення позивачем підприємницької діяльності, оскільки наявні документи, що визначені законодавством як підстави зарахування до загального страхового стажу періоду підприємницької діяльності при призначенні пенсії, а саме: Свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В02 №296543 від 23.06.1998, видане виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради Полтавської області, а також витяг з ЄРС для ФОП, суд приходить до висновку, що періоди здійснення позивачем підприємницької діяльності з 26.06.1998 по 30.11.2007 та з 01.01.2008 по 29.12.2016 також підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача.
Щодо визначення належного відповідача в частині зобов`язання зарахувати спірні періоди до страхового стажу та призначити пенсію суд зазначає таке.
Як встановлено судом, заяву позивача про призначення пенсії за віком розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області за принципом екстериторіальності, передбаченим постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 № 25-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16.03.2021 за № 339/35961. Саме цим органом прийнято оскаржуване рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії по інвалідності.
Відповідно до пункту 4.7 Порядку № 22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Згідно з абзацом 13 пункту 4.2 та абзацом 1 пункту 4.10 Порядку № 22-1 (з урахуванням принципу екстериторіальності) компетентним органом для розгляду заяви про призначення пенсії та прийняття відповідного рішення є саме той орган Пенсійного фонду України, який таку заяву розглядав за принципом екстериторіальності. Відповідно, саме Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, як орган, що прийняв оскаржуване рішення про відмову в призначенні пенсії, є належним відповідачем у частині вимог про зобов`язання зарахувати спірні періоди до страхового стажу та повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії по інвалідності, з урахуванням зарахованих до страхового стажу періодів роботи.
З огляду на викладене, позовні вимоги, звернуті до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області задоволенню не підлягають.
Зважаючи на вищенаведене, суд доходить висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області протиправно відмовлено позивачу у призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, оскільки матеріалами справи підтверджено протилежне.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №047050034288 від 21.11.2025 про відмову в призначенні позивачу пенсії по інвалідності є протиправним та підлягає скасуванню.
Стосовно позовних вимог щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.11.2025 про призначення пенсії по інвалідності з врахуванням висновків суду, суд зазначає наступне.
У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому, завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Статтею 58 Закону №1058-ІV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.
Згідно з абзацом 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Відповідно до частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Таким чином, суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.
Аналогічна правова позиція висловлена Третім апеляційний адміністративним судом у постановах від 12.11.2025 у справі №160/3049/25, від 13.10.2021 у справі №160/17081/20, від 12.11.2021 у справі №160/2493/21.
Враховуючи, що суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та на свій розсуд розраховувати пільговий та страховий стаж позивача, суд дійшов висновку, що порушені права позивача слід відновити шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.11.2025 про призначення пенсії по інвалідності з врахуванням висновків суду.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно з частиною 2 статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області як суб`єктом владних повноважень, рішення якого оскаржується, не виконано покладеного на нього обов`язку доказування правомірності прийнятого ним рішення та не спростовано доводи позивача в цій частині.
З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.
Частиною 3 ст. 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору, відтак, розподіл судових витрат між сторонами справи не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) до відповідача-1: Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49033, м. Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, будинок 26 ЄДРПОУ 21910427), відповідача-2: Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (а 79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10 ЄДРПОУ 13814885) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №047050034288 від 21.11.2025 про відмову в призначенні пенсії по інвалідності.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи на Кременчуцькій фабриці трикотажного полотна з 03.08.1987 по 01.08.1995.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди ведення підприємницької діяльності з 26.06.1998 по 30.11.2007 та 01.01.2008 по 29.12.2016.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.11.2025 про призначення пенсії по інвалідності, з урахуванням висновків суду. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог,- відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Повний текст судового рішення складено та підписано 03.06.2026 року.

Суддя О.М. Неклеса