Справа № 593/1524/25
Провадження № 2/593/109/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2026 р.           м.Бережани
в особі: судді Німко Н.П.
з участю секретаря Олексів О.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Бережани Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог – Бережанської державної нотаріальної контори про визнання права власності на нерухоме майно,-
В С Т А Н О В И В:
Представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Горський Олег Іванович, зазначивши третьою особою, що не заявляє самостійних вимог – Бережанську державну нотаріальну контору, подав до Бережанського районного суду Тернопільської області позов до відповідача ОСОБА_2 про визнання за позивачкою права власності на нерухоме майно.Згідно заявлених та уточнених позовних вимог, сторона позивача просила постановити судове рішення, яким визнати за позивачкою ОСОБА_1 право власності у розмірі 1\2 частини на житловий будинок із відповідною часткою у надвірних будівлях за адресою АДРЕСА_1 та право власності в розмірі 1\2 частки на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 66120410100:04:001:0173, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлових та господарських будівель. 
Заявлені вимоги загалом мотивовані тим, що житловий будинок із господарськими будівлями та земельна ділянка кадастровий номер 66120410100:04:001:0173 за адресою АДРЕСА_1 були об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тобто позивачки та її чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній на час смерті мав право на 1/2 частку у цьому майні, тому саме така частка повинна спадкуватись відповідачем. Однак враховуючи те, що на даний час у позивачки відсутні документи про поділ спільної сумісної власності із визначенням розміру її частки, а свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок від 25 серпня 1979 року і Витяг з державного земельного кадастру посвідчує право власності на таку нерухомість тільки за ОСОБА_3 , спадкове майно буде складатись з цілої частки на вказану нерухомість, що буде істотно порушувати права позивачки, зокрема право власності на частку цьому майні. 
У судовому засіданні представник позивачки адвокат Горський О.І. позов підтримав з підстав, наведених у позовній заяві.
У судовому засіданні представник відповідача адвокат Коцюба Н.Я. позову не визнала. У поданому відзиві на позов зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який був чоловіком позивачки ОСОБА_1 та батьком відповідача ОСОБА_2 . За життя померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 було складено заповіт, яким все належне йому майно, в тому числі житловий будинок з надвірними будівлями у АДРЕСА_1 та земельну ділянку на якій цей будинок розташований померлий ОСОБА_3 заповів своєму синові ОСОБА_2 . Також даним заповітом було зобов`язано сина ОСОБА_2 дати безкоштовне та довічне проживання у вищевказаному будинку матері ОСОБА_1 . У січні 2021 року відповідачем ОСОБА_2 у Бережанську державну нотаріальну контору було подано заяву про прийняття спадщини. У січні 2021 року Бережанською державною нотаріальною конторою було прийнято заяву від ОСОБА_2 та заведено відповідно спадкову справу 67097189. У лютому 2021 року у Бережанську державну нотаріальну контору позивачкою ОСОБА_1 подано заяву, у якій та стверджує, що їй відомий зміст згаданого заповіту і у якому також зазначено, що, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість ними керувати, без будь-якого фізичного чи психічного тиску на неї з боку інших осіб та за своєю справжньою волею, вона відмовляється від належної їй обов`язкової частки на спадщину (як непрацездатна вдова померлого та, яка є особою з інвалідністю) та відмовляється від прийняття права власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки це майно є особистою власністю чоловіка. Також, вказує, що заявниці ОСОБА_1 було роз`яснено нотаріусом, і вона це підтвердила своїм підписом, що дана заява може бути відкликана ОСОБА_1 протягом строку встановленого для прийняття спадщини. Але така заява ОСОБА_1 про зміну свого волевиявлення ні протягом 6-ти місячного строку для прийняття спадщини, ні у подальшому не надходила. Відтак, вважає, що позивачка добровільно відмовилася від прийняття спадщини, і як особа, маюча право на обов`язкову частку у спадщині, і як другий з подружжя, який має право на право власності на частку у спільному майні подружжя. Цією ж заявою, позивачка фактично відмовилася і від права на 1/2 частку спірного будинковолодіння та земельної ділянки, оскільки таке майно фактично визнала особистою приватною власністю спадкодавця. Відповідно, така заява одного із подружжя, хто є живим, про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця, підтверджує правовий статус майна померлого, як його особистого майна. 
Також сторона відповідача вказала і на те, що за загальним правилом приватизовані земельні ділянки, як і приватизоване житло під час шлюбу, є особистою приватною власністю того із подружжя, ім`я якого зазначено у правовстановлюючому документі. Таке майно не належить до об`єктів права спільної сумісної власності, з цього правила можуть бути винятки. Якщо земельна ділянка або житло були приватизовані та набуті у власність під час діючого шлюбу з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року, то таке майно вважається спільною сумісною власністю подружжя, але лише набуте у цей період. Якщо до 8 лютого 2011 року чи після 12 червня 2012 року, то – ні. Такий виняток пояснюється іншою редакцією ст. 61 СК України яка діяла в такій редакції лише в цей період. Право власності на майно, належне померлому ОСОБА_3 було набуте та приватизоване ним до 08 лютого 2011 року, а тому є його особистою власністю та не належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. 
Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримав позицію свого представника.
Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору у засідання суду не з`явився, подав заяву, у якій просив розглянути справу без участі нотаріуса, щодо вирішення справи покладається на думку суду.
Суд, взявши до уваги подані учасниками процесу заяви по суті спору, заслухавши сторони процесу, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази в обґрунтування заявлених вимог та заперечень щодо позову, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, а заперечення сторони не є обґрунтованими, зважаючи на такі, встановлені у судовому засіданні обставини. 
Так, відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Згідно ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Частиною 3 ст.368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю Української PCP, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
У відповідності до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 січня 1968 року.
Позивачка ОСОБА_1 – ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 01 січня 2006 року і довічно є інвалідом другої групи. 
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За життя, 31 серпня 2011 року ОСОБА_3 залишив заповіт, посвідчений нотаріально, реєстровий №3341. Згідно волевиявлення спадкодавця, - «1.Належний мені на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями, що в АДРЕСА_1 , земельну ділянку, на якій розташований цей житловий будинок з надвірними будівлями, а також все інше майно, що мені належить чи буде належати, заповідаю ОСОБА_2 . 2. Водночас зобов`язую надати безкоштовне та довічне проживання у вищевказаному будинку для ОСОБА_1 ».
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина до складу якої входять об`єкти нерухомого майна.
У подальшому, 22 січня 2021 року (спадкова справа №28\2021) відповідач ОСОБА_2 подав нотаріусу заяву (№ 50) про прийняття спадщини, якою, як спадкоємець за згаданим заповітом, прийняв всю спадщину після смерті ОСОБА_3 . 
Також, 24 лютого 2021 року, у згаданій спадковій справі, ОСОБА_1 , як дружина спадкодавця, подала нотаріусу заяву №177, у якій зокрема зазначила, що їй відомий зміст згаданого заповіту ОСОБА_3 . Також вказала, - « … відповідно до ст. 1275 Цивільного Кодексу України цією заявою не претендую на належну мені обов`язкову частку спадщини в порядку ст. 1241 ЦК України, та відмовляюсь від прийняття права власності на 1\2 частку в спільному майні подружжя, оскільки це майно було особистою власністю чоловіка». 

Щодо посилання сторони відповідача на зміст вищезгаданої заяви позивачки, поданої нотаріусу про відмову від прийняття права власності на 1\2 частку у спільному майні подружжя з підстав, що це майно було особистою власністю чоловіка, і відповідний висновок сторони відповідача, що таким чином до складу спадщини входить цілий житловий будинок із надвірними будівлями та ціла земельна ділянка, не його 1\2, як ідеальна (рівна) частка майна одного із подружжя, суд зазначає таке.

Згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 25 серпня 1979 року, виданого на підставі рішення виконкому Бережанської міської Ради депутатів трудящих від 15 серпня 1979 року, взамін договору на право побудову, ОСОБА_3 є власником цілого жилого будинку у АДРЕСА_1 . Згідно реєстрового напису, зазначений у згаданому свідоцтві жилий будинок (цілий), зареєстрований у Тернопільському бюро технічної інвентаризації по праву особистої власності за гр. ОСОБА_3 та записаний в реєстрову книгу №7 за реєстровим №2343 28 серпня 1979 року. 
Отже, право власності на спірний житловий будинок виникло з 28 серпня 1979 року, під час перебування позивачки та спадкодавця у зареєстрованому шлюбі.

Також, як вбачається із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-001703592025 від 25.08.2025 року, право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку із кадастровим номером 6120410100:04:001:0173 за адресою: АДРЕСА_1 із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлової та господарських будівель виникло на підставі рішення органу місцевого самоврядування рішення сесії Бережани Бережанського району Тернопільської області від 24 січня 2011 року. Документ, який посвідчує право власності - Державний акт від 19 березня 2012 року серія ЯМ 412769, дата державної реєстрації земельної ділянки – 19 березня 2012 року.

Суд констатує, що на підтвердження факту приватизації саме до 08 лютого 2011 року спадкодавцем ОСОБА_3 згаданої спірної земельною ділянки, стороною відповідача не надано жодного належного доказу. 

А тому, у цій частині суд вважає необгрутованими твердження сторони відповідача, що спірна земельна ділянка набута спадкодавцем за життя в порядку приватизації, відтак на неї не поширюються положення спільної сумісної власності подружжя. 

Як зазначено вище, державна реєстрація права власності за спадкодавцем на спірну земельну ділянку вчинена 19 березня 2012 року, під час перебування у зареєстрованому шлюбі із позивачкою, відтак таке нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином, вищевказана земельна ділянка та житловий будинок є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, оскільки право власності на них виникло під час спільного проживання позивачки та її чоловіка, де їх частки є рівними (по 1\2 за кожним).

У відповідності до ч.ч.1,2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Виходячи із положень ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. 

Отже, право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації такої речі, тому моментом виникнення права власності на нерухому річ ( у тому числі й за договором) стає момент державної реєстрації такої речі.

Суд не приймає до уваги, як підставу для припинення права позивачки у спільній сумісній власності майна подружжя згадану заяву позивачки, подану нотаріусу, оскільки таке право їй на час такої заяви належало, жодного договору чи визначеної законом державної реєстрації припинення такого права позивачки суду не надано. 
Така підстава, як зазначення у заяві до нотаріуса відмови від прийняття права власності на 1\2 частку у спільному майні подружжя, оскільки це майно було особистою власністю чоловіка, чинним законодавством не передбачена і є юридично нікчемною для визнання чи припинення права власності на нерухоме майно. 
Таке право позивачці вже належало з часу державної реєстрації права власності на згадане нерухоме майно і вона лише могла припинити таке своє право власності у визначеному законом порядку, але аж ніяк, шляхом подання нотаріусу заяви про відмову від прийняття такого майна. 

Більш того, позивачка цим позовом наголошує на такому своєму праві, а сторона відповідача фактично визнала, що спірне майно набуто позивачкою та спадкодавцем під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. 

Із зазначених підстав суд відхиляє, як необґрунтовані заперечення сторони відповідача і приходить до висновку про доведеність заявлених позовних вимог, які підлягають до задоволення у повному обсязі. 

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною першої статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно частини першої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути:
1) договір про надання правової допомоги;
2) довіреність;
3) ордер;
4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Частиною третьою статті 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно із частиною 4-5 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Щодо вимоги сторони позивачки про стягнення з відповідача на її користь понесених судових витрат у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп., суд зазначає таке. 
Згідно наданого стороною позивача банківського документа, 28 вересня 2025 року, ОСОБА_4 здійснив платіж, шляхом поповнення картки на користь ОСОБА_5 , як оплату за договором про надання правової допомоги ОСОБА_1 у розмірі 5 000 ( п`ять тисяч) гривень 00 коп. 
Представництво інтересів позивачки ОСОБА_1 у цій справі здійснює адвокат Горський Олег Іванович на підставі ордера №1094664 від 01 жовтня 2025 року.
Договору про надання правової допомоги між адвокатом Горським О.І. та позивачкою ОСОБА_1 суду не надано.
Актів про надання правової допомоги із описом наданих послуг, зазначеним адвокатом та позивачкою суду також не надано.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат:
1) їх дійсність;
2) необхідність;
3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Суд констатує, що стороною позивача не надано суду ні договору про надання правничої допомоги адвокатом Горським О.І. позивачці ОСОБА_1 , ні детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) ні опис здійсненних ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. А також не надано доказів сплати позивачкою зазначеному адвокату гонорару у розмірі 5 000 ( п`ять тисяч) гривень 00 коп., як то платіжних доручень чи квитанцій тощо.
З огляду на вищевикладене, суд вважає відсутніми підстави для стягнення на користь позивачки з сторони відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 ( п`ять тисяч) гривень 00 коп. 

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 141, 206, 259, 263-265 ЦПК України, суд ,-
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити.
Визнати за позивачкою ОСОБА_1 право власності у розмірі 1\2 частки на житловий будинок із відповідною часткою у надвірних будівлях за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 25 серпня 1979 року, виданого на підставі рішення виконкому Бережанської міської ради депутатів трудящих.
Визнати за позивачкою ОСОБА_1 право власності в розмірі 1\2 частки на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 66120410100:04:001:0173, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлових та господарських будівель, власником якої був ОСОБА_3 на підставі рішення Бережанської міської ради від 24 січня 2011 року, державний акт від 19 березня 2012 року ЯМ412769.
Відмовити у стягненні з відповідача  ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 понесених витрат на правову допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 коп. за недоведеністю понесених витрат.
Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 коп.

Відомості про учасників справи:
Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Бережанська державна нотаріальна контора, вул.Банкова, 6, м.Бережани, Тернопільський район Тернопільська область, код ЄДРПОУ 02900452.

У відповідності до ч.6 ст.259 ЦПК України, повний текст рішення суду буде складено 22 травня 2026 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду через Бережанський районний суд Тернопільської області.

Суддя Бережанського районного суду
Тернопільської області  Німко Н.П.