ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

30 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/37133/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Юрко І.В. (доповідач),
суддів: Чабаненко С.В., Білак С.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області; Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 березня 2026 року в адміністративній справі № 160/37133/25 (головуючий суддя І-ї інстанції Горбалінській В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області; Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В: 

Позивач 29.12.2025 року звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, ГУ ПФУ в Донецькій області, в якому просила:
- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Донецькій області, які виразилися у протиправній відмові у призначенні їй пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, скасувавши рішення про відмову в призначенні пенсії №045750034927 від 11.11.2025 року;
- зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області призначити та виплатити їй пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 з дати звернення, а саме: з 04.11.2025 року на підставі ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції відповідно до рішення Конституційного Суду України №1 -р/2020 від 23.01.2020 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 березня 2026 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачі подали апеляційні скаргу, в яких просили скасувати рішення суду та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач на дату звернення до Пенсійного фонду не досягла віку передбаченого п.2 ч.2 ст.114 Закону №1058, а саме 55 років. Крім того, вважає, що дія Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020 не поширюється на ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки Конституційним Судом не розглядалось питання та не приймалося рішення щодо відповідності Конституції даної статті Закону. Крім того, рішення Конституційного Суду України не може бути застосовано для вирішення питання призначення пенсії позивачці, оскільки норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» не підлягають застосуванню при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, починаючи з 11.10.2017 року. Тому, стверджував, що спірні правовідносини між позивачем та відповідачем регулюються виключно положеннями статті 114 Закону №1058. 
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
Позивач - ОСОБА_1 04.11.2025 року звернулась до 04.11.2025 року в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах за списком №2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням 04.11.2025 року у Донецькій області №045750034927 від 11.11.2025 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку з недосягненням пенсійного віку 55 років.
Не погодившись з рішенням про відмову в призначенні пенсії, позивач оскаржила таке рішення до суду.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
Згідно п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону:
чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи;
жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.
Зазначене зменшення пенсійного віку для жінок застосовується також у період збільшення віку виходу на пенсію по 31 грудня 2021 року
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що за змістом пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом №213-VIII.
Згідно із пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом №213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У відповідності до пункту 3 резолютивної частини рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-ХІІ в редакції до внесення змін Законом №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи жінкам.
Отже, з 23.01.2020 року правила призначення пенсій за Списком №2 регламентуються одночасно пунктом «б» частини першої статті 13 Закону №1788-ХІІ у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону №2148-VIII.
Разом з тим, відносно позивача правила вказаних нормативних положень містять розбіжності.
Вирішуючи спір у цій справі, у межах спірних правовідносин слід віддати перевагу у правозастосуванні найбільш сприятливому для позивачки Закону, а саме: положенням пункту «б» статті 13 Закону №1788-XII в редакції згідно з Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, виходячи з такого.
Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, суд дійшов висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Таким чином, у цій справі застосуванню підлягають саме норми ст.13 Закону №1788-ХІІ, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV.
Зворотні аргументи скаржника колегія суддів відхиляє, як хибні та необґрунтовані.
Натомість, пенсійний орган, ігноруючи як рішення Конституційного Суду, так і рішення Верховного Суду з даного питання, за наявності у позивача встановленого пенсійним органом у спірному рішенні достатнього страхового стажу та пільгового стажу за Списком №2, своїм рішенням протиправно відмовив позивачу у призначенні пенсії відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано визнав рішення ГУ ПФУ в Донецькій області №045750034927 від 11.11.2025 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Натомість, судом першої інстанції невірно визначено територіальний орган пенсійного фонду, який зобов`язаний повторно розглянути заяву позивача.
Як вбачається з матеріалів справи, заява позивача про призначення пенсії розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, за результатом якої прийняте відповідне рішення про відмову позивачу в призначенні пенсії.
Вирішуючи питання щодо органу Пенсійного фонду, який має обов`язок щодо поновлення порушеного права позивача, апеляційний суд зазначає, що пунктом 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління ПФУ від 25.11.2005 року №22-1 визначено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
У зв`язку із чинністю вказаної вище норми Порядку №22-1 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області розглянуто заяву позивача від 04.11.2025 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, який у розглянутому спорі є органом, яким порушені права позивача та який має вчинити дії, направлені на поновлення порушених ним прав позивача.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.05.2024 року у справі № 460/38580/22, від 24.05.2024 року у справі № 460/17257/23.
Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати саме Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області вчинити дії, направлені на поновлення порушених ним прав позивача, а саме - призначити та виплатити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 з дати звернення, а саме: з 04.11.2025 року на підставі ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції відповідно до рішення Конституційного Суду України №1 -р/2020 від 23.01.2020 року.
Враховуючи викладені вище обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановлені рішення частково допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що у відповідності до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни судового рішення.
Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 12, 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 березня 2026 року в адміністративній справі № 160/37133/25 змінити.
В абзаці третьому резолютивної частини рішення слова «Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області» замінити словами «Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області».
В іншій частині рішення залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 

Головуючий - суддя І.В. Юрко 

суддя С.В. Чабаненко 

суддя С.В. Білак