ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2026 року	справа № 380/25023/25	
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гулкевич І.З., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій просить : 
визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не зарахування до страхового стажу для періодів роботи з 28.07.1980 по 11.12.1987 на Касовському ЛЗП Ярцевського ліспромгоспу; з 19.02.1994 по 20.01.1997 в спілці пайовиків “Молошковичі”; з 01.11.2001 по 01.10.2002 в приватно-орендному підприємстві “Молошковичі” та зобов`язати зарахувати ці періоди до страхового стажу;
визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо неврахування без апостилю архівних довідок від 31.01.2012 №№290, 291, 292, 351 виданих Муніципальною казенною установою “Архів міста Єнісейськ”;
скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області від 20.05.2025 №134950006116;
визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, яка полягає у необ`єктивності розгляду його заяви про перегляд рішення та неприйнятті рішення відповідно до чинного законодавства, як це передбачено ст.15 Закону України “Про звернення громадян”;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву, зареєстровану в органах Пенсійного фонду України 13.05.2025, заяву про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 13.05.2025 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про призначення пенсії за віком. Позивач вказував, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 20.05.2025 №134950006116 йому відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
06.06.2025 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про перегляд рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 20.05.2025 №134950006116 про відмову у призначенні пенсії та прийняти нове рішення, за яким зарахувати період роботи з 28.07.1980 по 11.12.1987 у ВАТ “Ярцевський ЛПГ” до страхового стажу та призначити пенсію за віком.
Листом від 24.06.2025 №12796-13184/Л-52/8-1300/25 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повідомило, що 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. Для зарахування до загального страхового стажу періодів трудової діяльності до 1.01.1992 за межами України в республіках колишнього Союзу РСР, рекомендуємо звернутися до територіального органу Пенсійного фонду України за допомогою в поданні запиту щодо відповідних документів до іншої держави.
Позивач зазначає, що орган Пенсійного фонду формально підійшов до оцінки поданих документів та фактично не врахував трудовий стаж, підтверджений трудовою книжкою, яка є основним документом про трудову діяльність працівника. У зв`язку з цим позивач вважає рішення про відмову у призначенні пенсії протиправним та таким, що порушує його право на пенсійне забезпечення.
Ухвалою суду від 29.12.2025 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами та відповідачу запропоновано надати суду відзив на позовну заяву у п`ятнадцятиденний строк, з дня отримання цієї ухвали. 
Представником відповідача-1 подано відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову, вказав, що за принципом екстериторіальності заява позивача та додані до неї документи були передані для розгляду до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. За результатами їх розгляду 20.05.2025 прийнято рішення №134950006116 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
Відповідач зазначав, що відповідно до статті 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” право на призначення пенсії за віком після досягнення 65 років у період з 01.01.2024 по 31.12.2024 мають особи за наявності страхового стажу від 15 до 21 років. За даними документів, доданих до заяви про призначення пенсії, та відомостей системи персоніфікованого обліку страховий стаж позивача становить 12 років 04 місяці 2 дні, що є недостатнім для призначення пенсії за віком. 
Відповідачем 2 відзив на позовну заяву не подано.
Позивачем подано відповідь на відзив представника відповідача 1.
Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України, наявною в матеріалах справи.
13.05.2025 позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”. Після подання заяви та доданих документів, з урахуванням принципу екстериторіальності, передбаченого Порядком подання та оформлення документів для призначення пенсій, матеріали були передані на розгляд Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Розглянувши документи, подані для призначення пенсії, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії від №134950006116 від 20 травня 2025 року, оскільки страховий стаж роботи позивача становить 12 років 04 місяці 02 дні, що є недостатнім для призначення пенсії за віком.
Так, зокрема, відповідачем не було враховано до страхового стажу періоди роботи:
-періоди роботи з 28.07.1980 по 11.12.1987 згідно записів в трудовій книжці НОМЕР_1 від 19.04.1984, оскільки стаж набутий на території російської федерації;
-період роботи в колгоспі з 03.01.1988 по 30.12.1988, оскільки відсутня довідка про членство в колгоспі, встановлений мінімум трудової участі в громадському господарстві, фактично вироблені трудодні та довідка про перейменування;
-період роботи з 19.02.1994 по 20.01.1997 в спілці пайовиків “Молошковичі”, оскільки звільнення завірене печаткою фермерського господарства “Зоря”;
-період роботи з 01.11.2001 по 01.10.2002, оскільки відсутні дані в індивідуальних відомостях про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування;
-довідку архівної установи №290 від 31.01.2012, оскільки не долучено апостиль.
06.06.2025 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про перегляд рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 20.05.2025 №134950006116 про відмову у призначенні пенсії та прийняти нове рішення, за яким зарахувати період роботи з 28.07.1980 по 11.12.1987 у ВАТ “Ярцевський ЛПГ” до страхового стажу та призначити пенсію за віком.
Листом від 24.06.2025 №12796-13184/Л-52/8-1300/25 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повідомило, що 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. Для зарахування до загального страхового стажу періодів трудової діяльності до 1.01.1992 за межами України в республіках колишнього Союзу РСР, рекомендуємо звернутися до територіального органу Пенсійного фонду України за допомогою в поданні запиту щодо відповідних документів до іншої держави.
Не погодившись із зазначеним рішенням, діями та бездіяльністю, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Даючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався таким.
Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно із преамбулою Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 №1058-IV (далі-Закон №1058-IV) цей Закон розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Згідно із статтею 9 частиною 1 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати, зокрема пенсія за віком.
Статтею 26 Закону №1058-IV визначено умови призначення пенсії за віком, відповідно до якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року не менше 15 років.
Положеннями статті 24 частин 1, 2 та 4 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
До 01 січня 2004 порядок підтвердження стажу роботи був визначений статтею 62 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі по тексту – Закон № 1788-ХІІ).
Відповідно до статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Статтею 62 частиною 1 Закону №1788-ХІІ передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі по тексту - Порядок №637).
Пунктом 1 Порядку №637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Законодавець чітко визначив, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка і саме за відсутності такої або відповідних записів у ній, стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами, що також визначено і Порядком №637.
Щодо не зарахування до стажу роботи періодів роботи з 28.07.1980 по 11.12.1987, оскільки стаж набутий на території російської федерації та 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року та довідки архівної установи №290 від 31.01.2012, оскільки не долучено апостиль, то суд зазначає наступне.
Згідно статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до статті 19 Закону України “Про міжнародні договори України” чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Як передбачено частиною другою статті 4 Закону №1058-IV, якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та РФ (далі - Угода).
Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди (стаття 5 Угоди).
Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою. Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.
Згідно зі статтею 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
Відповідно до статті 13 Угоди кожний учасник цієї Угоди може вийти з неї, направивши відповідне письмове повідомлення депозитарію. Дія Угоди стосовно цього учасника припиняється після закінчення шести місяців з дня отримання депозитарієм такого повідомлення.
Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Постановою від 29.11.2022 №1328 Кабінет Міністрів України постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992.
Слід зазначити, що частиною 2, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Таким чином, за наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду до страхового стажу роботи.
Крім того, варто зазначати, що надані позивачем первинні документи не можуть піддаватися сумніву та позбавляти особу права на отримання пенсії тільки з тих міркувань, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації припинено співробітництво з країною-агресором.
Отже, стаж набутий на території будь-якої з держав-учасниць, за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні.
Крім того, відповідно до статті 241 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України у республіках колишнього Союзу РСР зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, за умови нездійснення іншою державою пенсійних виплат таким особам за зазначені періоди. Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат визначається Кабінетом Міністрів України.
Отже, стаж набутий на території республіках колишнього Союзу РСР, за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 18 листопада 2024 року у справі №340/4436/23.
Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує вищенаведені висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 18 листопада 2024 року у справі №340/4436/23.
Згідно відомостей трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 19.04.1984, копія якої міститься в матеріалах справи, позивач працював: з 28.07.1980 по 11.12.1987 складальником деревини в Ярцевському ліспромгоспі Касовському ЛЗП.
Вищевказані записи в трудовій книжці здійснено відповідно до вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників та не викликають будь-яких сумнівів в достовірності таких записів, оскільки записані акуратно, є чіткими, зрозумілими та містять всю необхідну інформацію, а саме: дати прийняття на роботу, посада; найменування підприємства, де працював позивач, а також зазначено на підставі яких наказів позивач звільнений з роботи, містить відтиск печаток підприємств та підпис уповноважених осіб роботодавця.
Таким чином, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Враховуючи вищенаведене оскаржуваним рішенням протиправно не враховано до страхового стажу позивача спірні періоди роботи на території РФ з 28.07.1980 по 11.12.1987 відповідно відомостей трудової книжки від 19.04.1984 з обґрунтувань, що з 01.01.2023 РФ припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Щодо посилань відповідача-2 на відсутність апостилю компетентного органу держави, в якій документ був складений, то суд вказує, що згідно з частини 1 статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 (далі - Конвенція від 22.01.1993), документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення.
Відповідно до частини 2 статті 13 Конвенції від 22.01.1993, документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.
23.12.2022 набрав чинності Закон України “Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року” від 01.12.2022 №2783-ІХ.
Після зупинення дії, Конвенція від 22.01.1993 не застосовуватиметься у відносинах з російською федерацією. Таким чином, документи, видані компетентними органами росії приймаються на території України виключно за умови легалізації, в даному випадку, проставлення апостилю.
Однак, відповідно до пункту 1 Постанови КМУ від 04.02.2023 №107 “Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав”, під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24.02.2022 такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Враховуючи, що архівні довідки про підтвердження трудового стажу до 24.02.2022 приймалися на території України без спеціального посвідчення, то посилання відповідача про необхідність проставлення апостилю є безпідставними. 
Щодо не зарахування до стажу роботи періоду роботи в спілці пайовиків Молошковичі з 19.02.1994 по 20.01.1997, то суд зазначає наступне.
Відомості про вказаний період роботи внесений з дотриманням вимог Інструкції, зокрема, відомості про прийняття та звільнення з роботи зроблені акуратно, кульковою ручкою, завірені підписом уповноваженої особи та, зокрема запис про прийняття на роботу і печаткою юридичної особи, з посиланням на відповідні накази. З таких можна точно встановити місце, посаду та період роботи позивача, а також номер та дату розпорядчого документа, на підставі яких зроблені відповідні записи.
Отже відсутні підстави вважати вказані записи записів у трудовій книжці щодо даних періодів роботи недостовірними .
Обов`язок щодо повноти та правильності внесення до трудової книжки даних покладено на роботодавця, тобто на підприємство, де працював позивач. Отже працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення його трудової книжки та бухгалтерських документів уповноваженою особою і, тому неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини уповноваженого органу не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії.
Аналогічна правова позиція викладена Вищим адміністративним судом України в Постанові від 21 лютого 2018 року у справі №687/975/17, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
З аналізу наведених норм вбачається, що оскільки відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство, відтак, виправлення в даті наказу, не може бути підставою для виключення певних періодів роботи зі страхового стажу позивача. При цьому такий недолік є виключно формальним, та ніяким чином не впливає на можливість встановлення трудового стажу ОСОБА_1 .
Трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення такої. Право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
З огляду на вищезазначене, відомості трудової книжки від 19.04.1984 є належним доказом підтвердження роботи в період з 19.02.1994 по 20.01.1997, і такий має бути зарахований до його страхового стажу.
Щодо не зарахування періоду роботи з 01.11.2001 по 01.10.2002, то суд зазначає наступне.
Згідно з пунктом 1 Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 №794 (далі - Положення №794), персоніфікований облік полягає в збиранні, обробленні, систематизації та зберіганні передбачених законодавством про пенсійне забезпечення відомостей про фізичних осіб, що пов`язані з визначенням права на виплати з Пенсійного фонду та їх розмір за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням (далі - відомості про фізичних осіб).
Відповідно до пункту 3 Положення №794 в основі персоніфікованого обліку лежить обов`язковість і своєчасність подання відомостей про фізичних осіб.
Пунктом 5 Положення №794 передбачено, що персоніфікований облік здійснює Пенсійний фонд та його органи на місцях (далі - Уповноважений орган).
Згідно з пунктом 8 Положення №794 уповноважений орган виконує функції щодо організації персоніфікованого обліку в тісній взаємодії з центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, державної податкової адміністрації, фінансовими органами, банківськими установами.
Тобто, відповідно до Положення відповідальність за належну організацію персоніфікованого обліку відомостей про фізичних осіб покладено на Пенсійний фонд та його органи на місцях.
Згідно із Законом України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” (далі - Закон №2464) Пенсійний фонд України відповідно до покладених на нього завдань формує та веде реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі-Реєстр застрахованих осіб).
У реєстрі застрахованих осіб накопичується, зберігається, автоматично обробляється інформація про фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, та -інформація, необхідна для обчислення призначення страхових виплат за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Дані до реєстру застрахованих осіб вносяться на підставі відомостей, що надходять з джерел, передбачених статтею 13 Закону №2464, зокрема відомостей про нараховану заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, поданих страхувальником у складі звітних відомостей та інформації про сплату внесків.
Відповідно до пункту 2 розділу V Положення №794 Про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 №10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2014 за №785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27.03.2018 № 8-1), інформація з реєстру застрахованих осіб надається безоплатно Пенсійним фондом України та територіальними органами Пенсійного фонду України в паперовій та/або електронній формі.
Інформація з Реєстру формується та надається за формами визначеними пунктом 6 розділу V Положення, зокрема, довідці ОК-5.
В довідці ОК-5, яка використовується для призначення пенсії, автоматично відображаються персоніфіковані відомості про застраховану особу щодо заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, які зазначені у звітності роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують заробітну плату, грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.
Стаж обчислюється на підставі індивідуальних відомостей про застраховану особу, які надаються відділом персоніфікованого обліку Пенсійного фонду.
Аналіз вищенаведених норм права дозволяє дійти висновку, що обов`язок внесення відомостей про фізичних осіб до системи персоніфікованого обліку покладено на уповноважений орган Пенсійного фонду.
Відтак, відсутність даних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного пенсійного страхування свідчить про неналежне виконання саме пенсійним органом приписів вищенаведеиих норм законодавства. З огляду на наведене, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків не може бути достатньою підставою для не зарахування до страхового стажу позивача спірного періоду роботи.
Наявність у системі персоніфікованого обліку (Реєстрі застрахованих осіб) відомостей про періоди трудової діяльності застрахованих осіб у подальшому є підставою для призначення та здійснення такій особі пенсійних виплат. У свою чергу, відсутність у Реєстрі відповідної інформації призведе до порушення права застрахованої особи на одержання виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.
Слід зазначити, що перевірка достовірності виданих підприємством документів покладається на пенсійний орган, який також наділений повноваженнями із забезпечення ведення реєстру застрахованих осіб.
Отже, відповідач зобов`язаний був перевірити достовірність наданих установою документів, вжити заходів для витребування від неї достатніх доказів для забезпечення належного ведення реєстру застрахованих осіб та внесення достовірних даних щодо ідентифікаційного номеру позивача.
Відтак, з огляду на вищевикладене позивач ОСОБА_1 мав законні сподівання на внесення до реєстру застрахованих осіб достовірних відомостей щодо його персональних даних.
При цьому, враховуючи принцип належного урядування, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, такі помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу.
Також при вирішенні спору суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/І6-а, відповідно до якої працівник не може відповідати за неналежний порядок введення підприємством тієї чи іншої документації.
Разом з тим, необхідно врахувати правову позицію Верховного Суду, сформовану у постановах від 17.07.2019 (справа № 144/669/17) та від 20.03.2019 (справа № 688/947/17), згідно з якою несплата страхувальником страхових внесків не можебути підставою для не зарахування до страхового стажу особи періодів його роботи на такому підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.
Отже, твердження відповідача-2 про не зарахування періоду роботи у зв`язку з відсутністю даних в індивідуальних відомостях про застраховану особу Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування як підстави для не зарахування вказаних періодів роботи до страхового стажу, суд вважає необгрунтованими та безпідставними, а тому період роботи з 01.11.2001 по 01.10.2002, має бути зарахований до його страхового стажу.
Щодо вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, яка полягає у необ`єктивності розгляду його заяви про перегляд рішення та неприйнятті рішення відповідно до чинного законодавства, як це передбачено ст.15 Закону України “Про звернення громадян”, то суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що 06.06.2025 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про перегляд рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 20.05.2025 №134950006116 про відмову у призначенні пенсії за віком.
За результатами розгляду вказаного звернення Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області надано відповідь листом від 24.06.2025 №12796-13184/Л-52/8-1300/25, у якому позивачу повідомлено правову позицію органу Пенсійного фонду щодо порядку зарахування стажу, набутого на території російської федерації, а також надано роз`яснення щодо можливості звернення до територіального органу Пенсійного фонду України для подання відповідних запитів.
Відповідно до статті 15 Закону України “Про звернення громадян” органи державної влади зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати заяви (клопотання), перевіряти викладені у них факти та повідомляти громадянина про результати розгляду заяви.
Отже, обов`язок суб`єкта владних повноважень у межах розгляду звернення полягає у наданні відповіді за результатами його розгляду, а не у прийнятті рішення, яке б відповідало очікуванням заявника.
Сам по собі факт незгоди позивача зі змістом наданої відповіді або правовою позицією відповідача не свідчить про допущення бездіяльності у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.
Крім того, суд враховує, що рішення про відмову у призначенні пенсії від 20.05.2025 №134950006116 приймалося Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за принципом екстериторіальності. При цьому чинним законодавством не передбачено повноважень Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо перегляду чи скасування рішень, прийнятих іншим територіальним органом Пенсійного фонду України поза межами процедур судового або адміністративного оскарження, визначених законом.
Таким чином, оскільки звернення позивача було розглянуто, відповідь надано у встановлений законом строк, а доказів невчинення відповідачем дій, які він був зобов`язаний вчинити на підставі закону, суду не надано, підстави для визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області відсутні.
За таких обставин, спірне рішення відповідача-2 є протиправним та підлягає скасуванню. При цьому, судом враховує, що саме рішенням відповідача, а не його діями порушуються права позивача, у зв`язку з чим вимогу щодо визнання протиправними дій відповідача суд залишає без задоволення.
Враховуючи, що оскаржуване рішення прийняте з підстав не зарахування до страхового стажу вищевказаних періодів та враховуючи наявність підстав для зарахування таких періодів, суд вважає за необхідне для повного відновлення порушених прав зобов`язати відповідача-2 зарахувати до страхового стажу позивача, періоди роботи з 28.07.1980 по 11.12.1987, з 19.02.1994 по 20.01.1997 та з 01.11.2001 по 01.10.2002.
Відповідно до ч.2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Також, відповідно до абз.2 ч. 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта і владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Враховуючи, що позивачу було відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з неврахуванням спірних періодів та враховуючи наявність підстав для врахування таких періодів, суд дійшов висновку, що належним захистом прав позивача є зобов`язання відповідача-2 повторно розглянути заяву позивача від 13.05.2025 про призначення пенсії за віком відповідно, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень, рішення якого оскаржується, не виконано покладеного на нього обов`язку доказування правомірності прийнятого рішення та не спростовано доводи позивача в цій частині.
Враховуючи викладене, позов підлягає задоволенню частково.
Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд, -

ухвалив:

Позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову у призначенні пенсії від 20.05.2025 №134950006116.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди його роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 19.04.1984, а саме з 28.07.1980 по 11.12.1987, з 19.02.1994 по 20.01.1997 та з 01.11.2001 по 01.10.2002.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 13.05.2025, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області сплачений судовий збір у розмірі 3633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн 60 коп.
Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя	Гулкевич Ірена Зіновіївна