ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

12 червня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/3691/25
Головуючий у першій інстанції – Ченцова С. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/749/26
Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючої-судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал»,
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15 грудня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 45 940,74 грн, з яких 10 600 грн – сума кредиту, 13 613,92 грн – сума процентів за користування кредитом та 21 726,82 грн – нараховані фактором проценти за 103 календарні дні.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 06 листопада 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою ІТС товариства укладено електронний договір № 7244773 про надання споживчого кредиту, який підписано позичальником у порядку, визначеному ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію». 08 листопада 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою ІТС товариства укладено додаткову угоду до договору від 06 листопада 2023 року. За умовами договору, ураховуючи зміст додаткової угоди, товариство надало позичальнику кредит в сумі 10 600 грн строком на 360 днів з періодичністю платежів зі сплати процентів кожні 07 днів. Кінцевою датою повернення кредиту є 04 листопада 2024 року. ТОВ «Авентус Україна» зобов`язання перед відповідачем виконало та надало йому кредит в сумі 10 600 грн шляхом зарахування цих коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 .
Позивач зазначав, що 25 липня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу № 25.07/24-Ф, за умовами якого до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за укладеним кредитним договором на загальну суму 24 213,92 грн. Оскільки на момент укладання договору факторингу від 25 липня 2024 року строк договору № 7244773 про надання споживчого кредиту від 06 листопада 2023 року не сплив, відтак фактором здійснено нарахування процентів за користування грошовими коштами за 103 календарних дні з 25 липня по 04 листопада 2024 року у розмірі 21 726,82 грн. Рішенням єдиного учасника ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» від 25 листопада 2024 року змінено найменування товариства на ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал», яке наразі має право вимоги до відповідача за кредитними зобов`язаннями.
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15 грудня 2025 року позов ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором № 7244773 про надання споживчого кредиту від 06 листопада 2023 року та додаткової угоди від 08 листопада 2023 року до договору № 7244773 про надання споживчого кредиту у загальному розмірі 45 940,74 грн, 2 422,40 грн судового збору та 6 000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та істотне порушення процесуальних норм щодо доказування та оцінки доказів, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позову. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно визнав доведеним твердження позивача про укладення та підписання електронного кредитного договору без належних і допустимих доказів. Постановляючи ухвали про витребування доказів від 03 липня 2025 року та від 04 листопада 2025 року, суд фактично визнав наявність обґрунтованих сумнівів щодо належності, допустимості та достатності поданих позивачем доказів на підтвердження факту укладення електронного договору, його підписання одноразовим ідентифікатором та фактичного надання кредитних коштів. Водночас оскаржуване рішення ухвалено без отримання витребуваних доказів та без оцінки наслідків їх ненадання позивачем.
Скаржник зазначає, що попри відсутність у справі витребуваних доказів у належній формі, суд дійшов висновку про доведеність тверджень товариства щодо укладення договору та його підписання одноразовим ідентифікатором, а також про надання позичальнику кредитних коштів. У матеріалах справи відсутні належні докази саме «надсилання» та «використання» одноразового ідентифікатора конкретно відповідачем, а також докази надання йому примірника договору в день укладення правочину. Позивач та суд першої інстанції ототожнили наявність у «тексті» договору позначки про одноразовий ідентифікатор із фактом надсилання коду, його отримання та введення, а також накладення підпису на електронний документ з можливістю технічної перевірки саме ОСОБА_1 . Скаржник стверджує, що це різні юридичні факти, і кожен з них має бути доведений належними доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях. Посилається на постанову Верховного Суду від 29 травня 2024 року у справі № 545/1750/21, у мотивах якої звернуто увагу на необхідність підтвердження факту направлення одноразового ідентифікатора адресату, а не лише зазначення коду у паперовому «відтворенні» документа. 
Указує, що у матеріалах справи відсутні технічні докази надсилання sms-повідомлення (з деталізацією, номером, часом, підтвердженням доставки); логи ІТС кредитора; докази видачі/надання позичальнику примірника підписаного договору у день укладення; первинні докази проходження ідентифікації/верифікації. Фактично суд першої інстанції ототожнив існування паперового відтворення електронного документа з фактом належного електронного підписання правочину конкретною фізичною особою, що є неприпустимим з огляду на правову природу електронного доказування. Відповідно до правової позиції Верховного Суду для підтвердження укладення електронного договору шляхом використання одноразового ідентифікатора необхідно довести не лише формальне зазначення такого ідентифікатора у тексті документа, а саме факт його направлення адресату, отримання адресатом, використання саме цією особою та можливість технічної перевірки такого підпису. Суд першої інстанції цих прогалин не усунув, хоча двічі витребував відповідні докази, а отже визнав їх необхідними для повного та об`єктивного розгляду справи.
Наголошує на тому, що районний суд безпідставно вважав доведеним факт надання позичальнику кредитних коштів без наявності у матеріалах справи жодного первинного банківського документу, який би підтвердив списання коштів з рахунку платника та їх зарахування на рахунок отримувача. Листи провайдера та картка обліку договору не є первинними доказами фактичної видачі кредиту та руху коштів. Наявні у справі листи ТОВ «Пейтек» не є банківськими первинними документами емітента/платника; не містять усіх реквізитів платника/отримувача в обсязі, що дозволяє однозначно ідентифікувати операції; не замінюють виписку/первинний документ з рахунку платника про списання коштів та їх зарахування отримувачу.
ОСОБА_1 вважає, що суд, фактично ігноруючи невиконання позивачем ухвал про витребування доказів, порушив принцип змагальності та рівності сторін, закріплений у ст. 12, 13 ЦПК України, а також стандарт доказування, який має застосовуватися до професійного учасника фінансового ринку. Позивач є фінансовою компанією, що систематично здійснює кредитування та має у своєму розпорядженні всі технічні, організаційні та фінансові можливості для збереження та надання належних доказів. Покладання судом негативних наслідків відсутності таких доказів не на позивача, а фактично на відповідача, є неприпустимим та суперечить самій суті цивільного процесу.
Здійснення окремих платежів саме по собі не може вважатися безумовним підтвердженням укладення договору саме у тій редакції та на тих умовах, на які посилається позивач, а також не може підтверджувати належність електронного підпису конкретній особі. Правова позиція Верховного Суду полягає в тому, що часткове виконання грошового зобов`язання не усуває обов`язку доведення факту укладення правочину у передбаченій законом формі, якщо цей факт є предметом спору між сторонами.
Зауважує, що суд, застосувавши положення ЗУ «Про електронну комерцію», фактично звів їх до наступного висновку: «якщо в паперовій копії вказаний одноразовий ідентифікатор, відтак договір підписаний». Це є спрощенням, яке суперечить самій природі електронного доказування, де ключовим є: автентичність (належність підпису конкретній особі), цілісність документа, простежуваність операцій, можливість технічної перевірки. У рішенні відсутні мотиви, з яких суд визнав автентичними саме ці «паперові відтворення» без технічних метаданих, логів, підтверджень надсилання ідентифікатора та без електронного файлу-оригіналу.
Скаржник вважає, що хоча суд і зменшив витрати на правничу допомогу до 6 000 грн, проте і ця сума є необґрунтованою та не співмірною зі складністю справи, типовістю таких позовів для фінансової компанії, а також не доведена належними доказами фактичності та необхідності витрат у конкретному обсязі.
У наданому відзиві, поданому у встановлений судом строк, ТОВ «ФК Фінтраст Капітал», вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі всебічно досліджених доказів та надання їм належної оцінки, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Позивач зазначає, що кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію». Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом є оригіналом такого документа. Верховний Суд неодноразово наголошував, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (постанови від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19). На підтвердження укладання відповідачем договору № 7244773 про надання споживчого кредиту з ТОВ «Авентус Україна» позивачем надано електронний доказ в паперовій формі, який підписано шляхом зазначення одноразового ідентифікатора C8272, який відповідно до вимог чинного законодавства був власноручно введений відповідачем для електронного підпису, що у свою чергу свідчить про те, що позичальник ознайомився та погодився з умовами договору, а отже сторони досягли всіх істотних умов та уклали в належній формі кредитний договір.
Товариство указує, що використання одноразового ідентифікатора є неможливим без проходження особою попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, а також без здійснення позичальником входу на веб-сайт за допомогою логіну і пароля до особистого кабінету. Саме в електронному кабінеті позичальник має можливість ознайомитись з Правилами, Паспортом споживчого кредиту, ліцензією, фінансовим звітом тощо. Примірник оригіналу кредитного договору надсилається позичальнику до особистого кабінету, доступ до якого має лише клієнт. Отже, жодних сумнівів в тому, що 06 листопада 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою ІТС товариства досягнуто згоди щодо всіх суттєвих вимог та укладено електронний договір, не виникає.
Звертає увагу суду на те, що відповідачем на підтвердження укладення кредитного було здійснено платежі (часткову оплату на рахунок кредитора), що підтверджується карткою обліку договору та відповідними квитанціями. Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 127/23910/14-ц виснував, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Тобто, внесення грошових коштів на рахунок кредитодавця є визнання позичальником боргу, що фактично прирівнюється до підтвердження волевиявлення клієнта на укладення договору.
ТОВ «Авентус Україна» не є банківською установою, тому позбавлене можливості відкривати будь-які рахунки для клієнтів, і, як наслідок, формувати платіжні доручення та виписки за такими рахунками не може. Чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Кредитодавцем надано розрахунок заборгованості, який оформлено належним чином, підписано директором ТОВ «Авентус Україна» та скріплено печаткою товариства. Переказ коштів здійснено шляхом перерахування на банківську картку № НОМЕР_1 , яку відповідачем особисто указано в заяві на отримання кредиту та підтверджується копією довідки платіжного провайдера, який має відповідну ліцензію НБУ на здійснення переказів коштів. Крім того, в матеріалах справи містяться довідки банка-емітента з відповідною інформацією щодо перерахування коштів.
Позивач зазначає, що нарахування відсотків за користування кредитом первісним кредитором ТОВ «Авентус Україна» здійснено відповідно до умов договору стосовно розміру денної процентної ставки. У період з 06 листопада 2023 року по 24 липня 2024 року відповідачем здійснено платежі на рахунок первісного кредитора в розмірі 2 033,46 грн, які спрямовані на оплату відсотків за користування кредитними коштами. Ураховуючи те, що на момент укладання договору факторингу від 25 липня 2024 року строк кредитного договору не сплив, позивачем, як новим кредитодавцем, здійснено нарахування процентів за користування грошовими коштами в межах строку дії договору за 103 календарних дні, а саме за період з 25 липня по 04 листопада 2024 року. У даному випадку нараховані відсотки не носять характеру штрафних санкцій, а є процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, що нараховані в межах строку кредиту, і розмір яких визначається договором. Відповідно до умов договору факторингу позивач набув усі права вимоги за основним зобов`язанням, включаючи як вже існуючу заборгованість, так і майбутню вимогу. Оскільки договором факторингу прямо передбачено право позивача на отримання майбутньої вимоги, а також на нарахування відсотків у разі прострочення оплати, відтак нарахування ним відсотків у період з 25 липня по 04 листопада 2024 року є законним та обґрунтованим.
Позивачем понесені витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 8 000 грн, на підтвердження чого до апеляційної скарги додано відповідні докази.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, а рішення суду – скасувати, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал», суд першої інстанції вважав доведеним виникнення між позивачем та ОСОБА_1 договірних зобов`язань. Зазначив, що, підписуючи договір в електронному вигляді, відповідач підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус України», що розміщені на веб-сайті, повністю розуміє, погоджується з ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Водночас ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яку слід стягнути на користь позивача, що набув право вимоги до відповідача за укладеним договором факторингу.
Дійшовши висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 6 000 грн у відшкодування понесених витрат на правову допомогу, суд, пославшись на приписи ст. 137, 141 ЦПК України, виснував про можливість відшкодування цієї суми в рахунок понесених витрат на професійну правничу допомогу. Зазначив, що враховує складність справи, спрощений порядок її розгляду з повідомлення сторін, обсяг виконаних адвокатом робіт та час, витрачений адвокатом на їх виконання, а також клопотання відповідача про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу. 
Колегія суддів з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» не може погодитися, зважаючи на таке.
Позивачем надано у паперовому виді договір про надання споживчого кредиту № 7244773 від 06 листопада 2023 року, укладений між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 , який за твердженням позивача, укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства та підписано електронним підписом позичальника з одноразовим ідентифікатором С8272 (т. 1 а.с. 19-23). Згідно з умовами договору кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 10 100 грн строком на 364 дні з періодичністю платежів зі сплати процентів кожні 7 днів, а споживач зобов`язався одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. 
Кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, включаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 . Сума кредиту перераховується товариством протягом двох календарних днів з моменту укладення цього договору. Дати надання кредиту 06 листопада 2023 року або 07 листопада 2023 року (п. 2.1., 2.2. договору). 
Договором передбачено, що він укладається шляхом направлення його тексту, підписаного з боку товариства електронним підписом, в особистий кабінет споживача для ознайомлення та підписання. Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом споживача, що створений шляхом використання споживачем одноразового ідентифікатора. При цьому споживач підписанням цього договору надає товариству згоду на доступ до своєї кредитної історії в будь-який момент дії договору, в тому числі на збір, зберігання, використання та поширення через бюро кредитних історій відомостей, що складають його кредитну історію (п. 9.6, 9.7. договору).
У справі наявна у паперовому виді таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка є додатком № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 06 листопада 2023 року, яка за твердженням товариства підписана ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором С8272 (т. 1 а.с. 24).
Інформація, яка міститься в паперовій копії додаткової угоди до договору про надання споживчого кредиту № 7244773 від 08 листопада 2023 року, свідчить про те, що 08 листопада 2023 року ОСОБА_1 , за твердженням позивача, за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства уклав цю угоду, підписавши її електронним підписом позичальника з одноразовим ідентифікатором С1689 (т. 1 а.с. 11). За умовами додаткової угоди сторони домовилися збільшити суму кредиту на 500 грн, у зв`язку з чим погодили внести зміни до договору, зазначивши, що загальна сума кредиту складає 10 600 грн.
У справі наявна у паперовому виді копія таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка є додатком № 1 від 08 листопада 2023 року до договору про надання споживчого кредиту від 06 листопада 2023 року, яку, за твердженням позивача ОСОБА_1 підписав електронним підписом одноразовим ідентифікатором С1689 (т. 1 а.с. 12-14).
Відповідно до паперових копій паспортів споживчого кредиту, в яких визначено умови кредитування, ОСОБА_1 ознайомився з ними 06 та 08 листопада 2023 року, що, за доводами позову, засвідчено його електронними підписами з одноразовим ідентифікатором відповідно НОМЕР_2 та С1689 (т. 1 а.с. 28-29, 26-27). 
Директором ТОВ «Пейтек Україна», яке відповідно до ліцензії НБУ від 29 травня 2023 року надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків, надано довідки від 09 серпня 2024 року, в яких наявна інформація про те, що 06 листопада 2023 року від ТОВ «Авентус Україна» перераховано кошти в сумі 10 100 грн на картку НОМЕР_1 , номер транзакції в системі ТОВ «Авентус Україна» – 40232984 (т. 1 а.с. 47-49), а 08 листопада 2023 року від ТОВ «Авентус Україна» перераховано кошти в сумі 500 грн на картку НОМЕР_1 , номер транзакції в системі ТОВ «Авентус Україна» – 40313223 (т. 1 а.с. 52-54).
25 липня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» (клієнтом) та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» (фактором) укладено договір факторингу № 25.07/24-Ф, відповідно до умов якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб – боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту (т. 1 а.с. 84-88). Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно з додатком № 1 та є невід`ємною частиною договору факторингу.
Таким чином, ТОВ «Авентус Україна» передало (відступило) ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» за плату належні йому права грошової вимоги, а ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» прийняло належні ТОВ «Авентус Україна» права грошової вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. 
Відповідно до акту прийому-передачі Реєстру боржників від 25 липня 2024 року за договором факторингу № 25.07/24-Ф від 25 липня 2024 року ТОВ «Авентус Україна» передало, а ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» прийняло реєстр боржників в кількості 4 088 осіб. Загальна сума простроченої заборгованості складає 41 177 893,44 грн (т. 1 а.с. 91 зворот).
Згідно з витягом із реєстру боржників від 25 липня 2024 року до договору факторингу № 25.07/24-Ф від 25 липня 2024 року ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 7244773 щодо заборгованості у загальній сумі 24 213,92 грн, з яких: 10 600 грн – заборгованість за основною сумою боргу, 13 613,92 грн – заборгованість за нарахованими відсотками (т. 1 а.с. 46).
Копіями платіжних інструкцій від 29 липня 2024 року №5537, від 29 липня 2024 року № 5535, від 29 липня 2024 року № 5536 та від 29 липня 2024 року № 5534 підтверджено, що ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» сплатило ТОВ «Авентус Україна» відповідно 365 594,18 грн, 300 000 грн, 300 000 грн та 300 000 грн в рахунок оплати за договором факторингу № 25.07/24-Ф від 25 липня 2024 року (т. 1 а.с. 57-58 зворот).
Згідно з розрахунком заборгованості, наданим первісним кредитором ТОВ «Авентус Україна», станом на 24 липня 2024 року за кредитним договором № 7244773 від 06 листопада 2023 року утворилась заборгованість у розмірі 24 213,92 грн (т. 1 а.с. 32-38).
За наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором № 7244773 від 06 листопада 2023 року заборгованість за відсотками за період з 25 липня по 04 листопада 2024 року становить 21 726,82 грн (т. 1 а.с. 39-40).
Відповідно до повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» від 06 серпня 2025 року в банківській установі на ім`я ОСОБА_1 емітовано банківську картку № НОМЕР_3 . 08 листопада 2023 року на картку було зараховано 500 грн (т. 1 а.с. 258). 
Рішенням № 251124/1 єдиного учасника ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» від 25 листопада 2024 року найменування ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» змінено на ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» (т. 1 а.с. 81). Цим же рішенням затверджено в новій редакції Статут ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» (т. 1 а.с. 74-80).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. За приписами ст. 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. 
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Статтею 3 ЗУ «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно зі ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідно до ст. 12 Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
За правилами ч. 1, 2 ст. 6 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
За приписами ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Приписами ст. 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). 
За змістом ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення вимог ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» про стягнення заборгованості не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.
На підтвердження доводів про укладення сторонами кредитного договору № 7244773 від 06 листопада 2023 року та додаткової угоди до нього від 08 листопада 2023 року позивачем надано електронні докази в паперовій формі, зокрема: договір про надання споживчого кредиту, таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка є додатком № 1 до цього договору, додаткову угоду до договору про надання споживчого кредиту та таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка є додатком № 1 до додаткової угоди.
У вказаних документах зазначено, що їх підписано ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором, зокрема договір від 06 листопада 2023 року та додаток № 1 до нього – ідентифікатором С8272, а додаткову угоду від 08 листопада 2023 року та додаток № 1 до неї – ідентифікатором С1689.
Як у відзиві на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі, відповідач, заперечуючи проти позову, наголошував на недоведеності факту укладення договору та його підписання одноразовим ідентифікатором, оскільки у матеріалах справи відсутні технічні докази надсилання sms-повідомлення (з деталізацією, номером, часом, підтвердженням доставки); логи ІТС кредитора; докази видачі/надання позичальнику примірника підписаного договору у день укладення; первинні докази проходження ідентифікації/верифікації.
На відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів, поширюється дія ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг».
Відповідно до ст. 5 цього Закону електронний документ – це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
Згідно зі ст. 7 Закону оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до ЗУ «Про електронні довірчі послуги». Якщо автором створюються ідентичні за документарною інформацією та реквізитами електронний документ та документ на папері, кожен з документів є оригіналом і має однакову юридичну силу. Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії. Електронна копія електронного документа засвідчується у порядку, встановленому законом. Копією документа на папері для електронного документа є візуальне подання електронного документа на папері, яке засвідчене в порядку, встановленому законодавством.
Частинами 1, 2 ст. 8 Закону передбачено, що юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.
У пункті 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» зазначено, що автентифікація – це електронний процес, що дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-комунікаційної системи та/або походження та цілісність електронних даних.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 зазначила, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (ч. 3 ст. 100 ЦПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76 ЦПК України).
Подання електронного доказу в паперовій копії саме собою не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу у випадку, якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (постанови Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21).
Згідно із ч. 1 ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Частиною другою цієї статті визначено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
В суді першої інстанції, заперечуючи укладення кредитного договору, ОСОБА_1 заявляв клопотання про витребування у позивача наступних доказів: оригіналу договору про надання кредиту № 7244773 від 06 листопада 2023 року з усіма додатками і додатковими угодами до нього, з електронними підписами обох сторін на дату укладення; доказів надсилання одноразового ідентифікатора, фактичного підписання та надання позичальнику ОСОБА_1 примірників підписаних договору про надання кредиту № 7244773 від 06 листопада 2023 року, додатків та додаткових угод до нього у дату їх укладання; оригіналу заявки ОСОБА_1 на видачу кредиту за вищевказаним кредитним договором; доказів ознайомлення позичальника з іншими документами за цими кредитними правовідносинами до моменту укладення договору під підпис; первинного документу щодо фактичного перерахунку грошових коштів ОСОБА_1 від кредитора за договором про надання кредиту №7244773 від 06 листопада 2023 року, додатків та додаткових угод до нього у дату їх укладання, із зазначенням повних реквізитів платника та отримувача; виписки з банківського рахунку кредитора за дату договору про надання кредиту № 7244773 від 06 листопада 2023 року щодо фактичного перерахунку грошових коштів від кредитора позичальнику за договором про надання кредиту № 7244773 від 06 Листопада 2023 року (т. 1 а.с. 176-180).
Ухвалами Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 липня 2025 року та від 04 листопада 2025 року (т. 1 а.с. 240-246, 264-266) клопотання сторони відповідача задоволено частково. Водночас резолютивна частина ухвали свідчить про те, що судом у ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» витребувано інформацію щодо іншого кредитного договору, укладеного в електронному вигляді, зокрема, договору № 1294422 від 13 листопада 2023 року, який не є предметом судового розгляду у справі.
У наданій на виконання ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 листопада 2025 року заяві (т. 2 а.с. 2-4) представник ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» указав, що витребувані судом докази жодним чином не стосуються товариства і цієї справи в цілому, оскільки товариство звернулося з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № 7244773 від 06 листопада 2023 року та додатковою угодою до цього договору від 08 листопада 2023 року, укладеними між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 . 
Відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, яке вплинула на правильність вирішення спору, оскільки, частково задовольнивши клопотання ОСОБА_1 про витребування оригіналів електронних доказів, витребував у позивача інформацію, що не має відношення до справи взагалі. Районний суд, вирішуючи спір, не аргументував, чому, не отримавши оригінали електронних доказів, дійшов висновку про укладення відповідачем кредитного договору за наявності заперечень ОСОБА_1 щодо цього. 
Висновки, наведені в оскаржуваному рішенні, ґрунтуються на досліджених копіях письмових доказів, які, на думку позивача, доводять факт укладення кредитного договору з відповідачем, який оспорює їх належність, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді. Районний суд належним чином не виконав вимог ст. 95 ЦПК України, витребувавши у ТОВ «ФК Фінтраст Капітал» оригінали електронних доказів, які не стосуються предмета даного спору, чим допустив порушення принципу змагальності сторін, надалі свої ж порушення не усунув шляхом постановлення ухвали про витребування доказів, що стосуються предмету спору.
Подання електронного доказу в паперовій копії саме собою не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу у випадку, якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (постанови Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21).
Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
За своїм змістом такий підпис є пін-кодом – алфавітно-цифровою послідовністю, яку отримує особа, що авторизувалася в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції.
Підпис одноразовим ідентифікатором - це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. Після отримання ця комбінація має бути введена особою в спеціальне поле на веб-сторінці, і фактично її введення прирівнюється до підписання договору з боку авторизованої особи.
Загалом підпис одноразовим ідентифікатором є одним із видів електронних підписів. У свою чергу, поняття «електронний підпис» визначається в ЗУ «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги (станом на момент укладення спірного договору Закон мав назву «Про електронні довірчі послуги»). Електронний підпис – електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис (п. 12 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про електронні довірчі послуги» (у редакції закону, чинного станом на момент укладення спірного договору) та п. 15 ч. 1 ст. 1 чинного ЗУ «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги»).
Отже, загалом електронний підпис не обов`язково має бути нанесений чи інакше вбудований у документ, який ним підписується, достатньо того, щоб він будь-яким способом додавався до підписуваного електронного документа або принаймні логічно з ним пов`язувався.
Про те саме зазначається і у визначенні підпису одноразовим ідентифікатором, що міститься в ЗУ «Про електронну комерцію»: це дані, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому спосіб такого додавання Законом не визначений, так само, як не визначено того, що саме, крім ідентифікації підпису, має забезпечувати електронний підпис одноразовим ідентифікатором.
У разі використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором цей ідентифікатор може бути прикріплений до даних, які ним підписуються, в будь-якій формі і в будь-який спосіб, який надає змогу установити, що за його допомогою були підписані ті чи інші дані саме тією особою, яка в них указана в якості підписувача. Цей ідентифікатор технічно може існувати окремо від підписуваних за його допомогою даних, однак логічно з ними поєднуватися, що може бути встановлено при огляді інформаційно-комунікаційної системи особи, яка згенерувала і надіслала одноразовий ідентифікатор підписувача. Факт поєднання одноразового ідентифікатора з підписаними за його допомогою даними може підтверджуватися тим, що: (а) особа, яка підписала ті чи інші дані, певним чином ідентифікувалася в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, і залишила там свої контактні дані; (б) особа отримала цей ідентифікатор за тими контактними даними, які лишила, і ввела цей ідентифікатор у спеціально відведене поле; (в) ці дії особи були пов`язані саме з її наміром укласти певний договір, що може підтверджуватися тим, що текст договору або посилання на нього візуально розміщувалися поряд із тими полями, в які мав бути введений одноразовий ідентифікатор.
Згідно із ч. 1 ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Апеляційний суд погоджується з доводами скаржника про те, що у матеріалах справи відсутні технічні докази надсилання sms-повідомлення (з деталізацією, номером, часом, підтвердженням доставки); логи ІТС кредитора; докази видачі/надання позичальнику примірника підписаного договору у день укладення; первинні докази проходження ідентифікації/верифікації. 
За змістом наданого позивачем договору № 7244773 про надання споживчого кредиту від 06 листопада 2023 року (т. 1 а.с. 19-23) укладення цього договору здійснюється сторонами за допомогою ІТС товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через Веб-сайт або мобільний додаток «CreditPlus”, електронна ідентифікація споживача здійснюється при вході споживача в особистий кабінет в порядку, передбаченому ЗУ «Про електронну комерцію», у тому числі шляхом перевірки товариством правильності введення коду, направленого товариством на номер мобільного телефону споживача, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення паролю входу до особистого кабінету.
Пунктом 9.2 кредитного договору зазначено, що він вважається укладеним з моменту його підписання електронними підписами сторін.
У справі відсутня довідка про ідентифікацію відповідача, виходячи з якої можливо б було виснувати, що ОСОБА_1 ідентифікований ТОВ «Авентус Україна» через Веб-сайт або мобільний додаток «CreditPlus”, у тому числі, що товариством йому направлено на номер мобільного телефону/електронну пошту споживача відповідний код.
Крім цього, зміст наявного кредитного договору визначає лише процедуру ідентифікації особи за допомогою ІТС товариства. Проте, поняття ідентифікації особи та підпису договору не є тотожними поняттями. Зі змісту п. 9.2 договору неможливо встановити, які дії має вчинити особа, підписуючи договір, як генерується, направляється та накладається цифровий підпис позичальника тощо. Ці сумніви суду міг би спростувати оригінал кредитного договору, проте він у справі відсутній, а укладення та підписання цього правочину у електронному вигляді ОСОБА_1 заперечує. 
За доводами позову. після прийняття ТОВ «Авентус Україна» позитивного рішення щодо надання відповідачу кредиту товариство зробило йому пропозицію в особистому кабінеті укласти електронний кредитний договір. Після прийняття відповідачем умов кредитного договору ним було укладено сам договір, який підписаний за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «С8272». Проте указані посилання є занадто узагальненими і не дозволяють суду проаналізувати, яким чином ТОВ «Авентус Україна» зробило ОСОБА_1 пропозицію щодо укладення договору, які дії він вчинив, прийнявши його умови, а також процес генерації, направлення та використання відповідачем цифрового підпису при підписанні договору. 
Тобто, за обставинами цієї справи позивач мав довести, що ОСОБА_1 не лише отримав на номер мобільного телефону/електронної пошти/особистого кабінету одноразовий ідентифікатор, призначений для підпису, а і ввів цей ідентифікатор у спеціально відведене у договорі поле для його підпису/відправив через сайт товариства, мобільний додаток, месенджери тощо. 
Наданий суду доказ – кредитний договір у паперовій копії не дозволяє візуально визначити спеціально відведене у договорі поле для його підпису позичальником. 
Матеріали справи не містять доказів прийняття відповідачем пропозиції про укладення кредитного договору: за допомогою сайту товариства, мобільного додатку, месенджерів або шляхом введення у спеціально відведене поле у договорі. Усі указані засоби дозволяють зафіксувати і відобразити на відповідних носіях момент прийняття пропозиції, оскільки саме товариство було отримувачем акцепту.
З огляду на те, що ТОВ «Авентус Україна» є кінцевим отримувачем електронного повідомлення із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором від позичальника на підтвердження прийняття ним пропозиції укласти договір (оферти), відтак, саме позивач мав технічну можливість надати докази отримання від відповідача зазначеного електронного повідомлення та відповідно підписання ним договору за допомогою одноразового ідентифікатору. Матеріали цієї справи доказів зазначеного не містять.
Оригіналу або електронної копії кредитного договору, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» відповідно до ч. 1, 2 ст. 100 ЦПК України, яка регулює питання електронних доказів, суду не надано. Відтак суд відхиляє доводи позивача про те, що у справі наявна належна копія кредитного договору. 
Кредитний договір, на який посилається позивач, звернувшись з цим позовом, як цілісний електронний документ, підписаний за допомогою КЕП або електронною печаткою кредитодавця та/або електронним підписом уповноваженого працівника кредитодавця, у матеріалах цієї справи відсутній.
З огляду на наведене вище у сукупності, суд не бере до уваги паперову копію електронного доказу при вирішенні цього спору, оскільки оригінал/електронна копія електронного доказу відсутні, а відповідач ставить під сумнів відповідність наявної в матеріалах справи паперової копії, заперечуючи укладення договору та отримання коштів.
Апеляційний суд вважає, що за наявності категоричних заперечень ОСОБА_1 щодо укладення та підписання договору та відсутності у справі його оригіналу/електронної копії електронного доказу суд першої інстанції безпідставно ототожнив існування паперового відтворення електронного документа з фактом належного електронного підписання правочину конкретною фізичною особою, що є неприпустимим з огляду на правову природу електронного доказування.
Отже, неможливо дійти однозначного та ствердного висновку про підписання ОСОБА_1 кредитного договору № 7244773 від 06 листопада 2023 року та додаткової угоди до цього договору від 08 листопада 2023 року в електронній формі, а також про те, що дії відповідача, про які стверджує позивач (реєстрація на сайті та отримання одноразового ідентифікатора на номер мобільного телефону), пов`язані саме з його наміром укласти цей договір. 
Оцінюючи поведінку та спосіб ведення справ товариством, суд апеляційної інстанції враховує те, що воно є професійним учасником ринку надання фінансових послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ, тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою. З урахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Аналогічна позиція викладена Верховим Судом у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20.
За таких обставин, ураховуючи наведене у сукупності, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позивачем тверджень щодо належного укладення сторонами кредитного договору та додаткової угоди до нього. 
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, у зв`язку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити, відмовивши у задоволенні позову повністю. 
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
За подачу апеляційної скарги в електронному вигляді ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 3 633,60 грн (т. 2 а.с. 46).
Оскільки апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду та відмовляє у задоволенні позову, відтак відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових витрат, понесених відповідачем, пропорційно задоволеним вимогам, а саме стягнути з ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» на користь ОСОБА_1 3 633,60 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції. 
Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 15 грудня 2025 року – скасувати.
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» на користь ОСОБА_1 3 633,60 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України. 

Головуюча Н.В. Шитченко

Судді Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова