КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6357/2026

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року м. Київ
Справа № 756/20101/25

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М. 
за участю секретаря судового засідання Слив`юк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 15 грудня 2025 року, постановлену у складі судді Пукала А.В., про відмову у забезпеченні позову 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «ДБК-Партнер», Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріелт-Буд» про визнання майна особистою приватною власністю, витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановив:

В грудні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ТОВ «ДБК-Партнер», ТОВ «Ріелт-Буд», в якому просив:
1) визнати право особистої приватної власності за позивачем на квартиру АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_2 ;
2) витребувати з чужого незаконного володіння у відповідача ОСОБА_4 на користь позивача квартиру АДРЕСА_1 ;
3) витребувати з чужого незаконного володіння у відповідача ОСОБА_5 на користь позивача квартиру АДРЕСА_2 .
Разом з позовною заявою позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_2 .
Заява про забезпечення позову мотивована тим, що існує ризик відчуження спірного майна, оскільки під час досудового розслідування у кримінальному провадженні від 18.10.2025 № 12025105100000104 за частиною другою статті 192 КК України встановлено, що колишня дружина позивача - ОСОБА_3 придбала майнові права на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_2 , яке оформила на своє ім`я та 20 грудня 2023 року, без відома позивача, уклала договір відступлення права вимоги з ОСОБА_5 , яка, у свою чергу, 22 січня 2024 року зареєструвала право власності на вказану квартиру. Майнові права ОСОБА_3 придбала за рахунок залишків коштів від продажу квартир АДРЕСА_3 в розмірі 722 329,31 грн і АДРЕСА_4 в розмірі 2 200 940,29 грн.
Крім цього, 06 серпня 2021 року ОСОБА_3 оформила на ім`я своєї матері ОСОБА_4 майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , вартість якої складала 1 314 960,00 грн, при купівлі майнових прав.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 15 грудня 2025 року в задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву та накласти арешт на спірну нерухомість.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вчинили неправомірні дії з відчуження спірних квартир, а тому є підстави вважати, що відповідачі, в тому числі ОСОБА_5 , будуть діяти недобросовісно і зможуть вчиняти дії, спрямовані на відчуження спірного майна, що унеможливить чи ускладнить виконання рішення суду в цій справі. Апелянт зазначає, що накладення арешту на спірне майно є співмірним заходом забезпечення позову із позовними вимогами і що жодних обмежень у користуванні квартирами не буде створено у разі їх застосування, при цьому відповідач зазнає обмеження у праві відчужити чи видозмінити нерухомість до закінчення розгляду цієї справи.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити з викладених у ній підстав.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, що не перешкоджає апеляційному перегляду ухвали суду відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача і його представника, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи в забезпеченні позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, суд першої інстанції виходив з того, що заява належним чином не обґрунтована та не містить відповідних доказів на підтвердження зазначених у ній вимог.
З висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи і нормам процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.
Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст. 150 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 наголошено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 р. у справі № 754/5683/22 зауважено, що серед передумов забезпечення позову законодавець визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, тому можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.
Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема, накладення арешту на майно, не завжди може бути доречним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.
Жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише в сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішення немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить.
Таким чином, як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
Та обставина, що можливе рішення суду про задоволення позову в цій справі не підлягає примусовому виконанню, а може бути виконано шляхом його пред`явлення до державного реєстратора, як уже зазначалося вище, не свідчить про неможливість застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно, якщо невжиття заходів забезпечення позову негативно впливатиме на можливість позивача ефективно захистити (поновити) свої порушені права.

З виділених матеріалів справи вбачається, що в грудні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ТОВ «ДБК-Партнер», ТОВ «Ріелт-Буд», в якому просив:
1) визнати за позивачем право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_2 ;
2) витребувати з чужого незаконного володіння у відповідача ОСОБА_4 на користь позивача квартиру АДРЕСА_1 ;
3) витребувати з чужого незаконного володіння у відповідача ОСОБА_5 на користь позивача квартиру АДРЕСА_2 .
Позов мотивовано тим, що 25 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який було розірвано рішенням Подільського районного суду міста Києва від 12 вересня 2024 року. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За час шлюбу у придбання майна було вкладені особисті грошові кошти ОСОБА_1 , отримані від продажу квартир, що були набуті ним до шлюбу, яке позивач вважає особистим майном.
10 червня 2020 року ОСОБА_1 продав квартиру АДРЕСА_3 , що була його особистою власністю, за 2 664 000 грн.
08 червня 2021 року ОСОБА_1 продав квартиру АДРЕСА_4 , що була його особистою приватною власністю, за 4 269 191 грн.
За грошові кошти, виручені від продажу особистих квартир, ОСОБА_3 придбала майнові права на нерухоме майно та квартири, оформивши їх частково на своє ім`я, частково на свою матір, ОСОБА_4 , яка не мала і не має доходів, щоб придбати таке майно.
Стосовно частини квартир в Подільському районному суді міста Києва розглядається цивільна справа №758/13606/24, а також за даним фактом порушено кримінальне провадження № 12025105100000104 від 18.10.2025 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.192 КК України.
Під час досудового розслідування встановлено, що за залишок коштів від продажу особистої квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_1 в розмірі 722 329,31 грн. та за залишок коштів від продажу особистої квартири АДРЕСА_4 в розмірі 2 200 940 грн. 29 коп. колишня дружина ОСОБА_3 придбала майнові права на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_2 , яке оформила на своє ім`я і уклала без відома позивача договір відступлення прав вимоги 20.12.2023 року з ОСОБА_5 , яка в свою чергу здійснила державну реєстрацію права власності 22.01.2024 року на квартиру АДРЕСА_2 .
06 серпня 2021 року ОСОБА_3 , здійснюючи купівлю майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , в сумі 1314960 грн. за грошові кошти чоловіка ОСОБА_1 , здійснила оформлення майнових прав на свою матір ОСОБА_4 . ОСОБА_4 є пенсіонеркою, отримувала в 2021 році в середньому заробітну плату в розмірі 4000 грн., що підтверджується відповіддю з податкової служби про доходи ОСОБА_4 , відповідно коштів на купівлю такого майна вона ніколи не мала.
Вищенаведені обставини слугували підставою звернення до суду з цим позовом.
З виділених матеріалів справи вбачається, що з 25 квітня 2018 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 до набрання 13 жовтня 2024 року законної сили рішенням Подільського районного суду міста Києва від 12 вересня 2024 року у справі № 758/8049/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (а.с. 14, 15).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.12.2025 № 5005599165681 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване 12 листопада 2025 року о 18:05:39 год. за відповідачем ОСОБА_4 (а.с. 21, 22), а на квартиру АДРЕСА_2 , - 22 січня 2024 року о 17:43:08 год. за відповідачем ОСОБА_5 (а.с. 23, 24).
Крім цього, з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що підрозділом дізнання Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у формі дізнання від 18.01.2025 № 12025105100000104, попередня правова кваліфікація за частиною другою статті 192 КК України. У зверненні до правоохоронного органу позивач ОСОБА_1 повідомив, що в період з 25 квітня 2018 року по 2024 рік його колишня дружина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за сприянням своєї матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , шляхом зловживання довірою, під приводом ведення сімейного бізнесу, заподіяла майнову шкоду у великих розмірах, без ознак шахрайства (а.с. 61).
Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що між сторонами дійсно існує спір щодо наявності підстав для визнання за позивачем права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_2 та їх витребування з володіння ОСОБА_4 і ОСОБА_5 відповідно на користь позивача.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог.
Колегія суддів звертає увагу на те, що заходи забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, їх значення полягає в тому, що ними захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.
Відповідно до висновків у постановах Верховного Суду від 03.12.2021 у справі № 910/4777/21, від 11.12.2023 у справі № 922/3528/23, від 17.06.2022 у справі № 908/2382/21, за своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Накладення арешту на майно не завдає шкоди та збитків відповідачу, не позбавляє його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам. 
Висновки суду першої інстанції про те, що заявником не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що існує реальна загроза невиконання або утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову, колегія суддів вважає помилковими, оскільки право власності на спірне нерухоме майно відповідно до даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстроване за відповідачами, а позивачем заявлені позовні вимоги про витребування спірного нерухомого майна у відповідачів на свою користь. 
У пункті 23 постанови від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22 Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При цьому обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачів, оскільки лише обмежить їх можливість розпорядитися спірним майном до виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Отже, враховуючи те, що предметом позову є вимоги визнання за позивачем права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_2 та їх витребування з володіння ОСОБА_4 і ОСОБА_5 відповідно, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказане нерухоме майно, адже невжиття зазначених позивачем заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також ефективний захист прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом залежно від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
За таких обставин, з метою ефективного забезпечення балансу інтересів сторін по справі, враховуючи предмет позову та характер спірних правовідносин, обраний вид забезпечення позову - накладення арешту на квартири, що належать відповідачам, є співмірним із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав уважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що в силу положень ст. ст. 149-153 ЦПК України свідчить про обґрунтованість поданої заяви про забезпечення позову.
З огляду на викладене, суд першої інстанції не надав належної оцінки підставам заяви про забезпечення позову, не врахував обставини, з огляду на які позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, та не надав оцінку наявним матеріалам справи, які були необхідні для вирішення питання про існування підстав для забезпечення позову, внаслідок чого суд дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.
Таким чином, викладені в апеляційній скарзі доводи знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 15 грудня 2025 року, у зв`язку з чим скаргу слід задовольнити, оскаржуване судове рішення - скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити.
Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 15 грудня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення: 
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити.
Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на:
- квартиру АДРЕСА_2 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_5 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП: невідомий);
- квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 (  АДРЕСА_6 , РНОКПП : НОМЕР_1 ).
Строк пред`явлення постанови до виконання 3 роки.

Відомості про учасників справи:
Позивач:ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_7 .
Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання АДРЕСА_8 .
Відповідач:  ОСОБА_4 , РНОКПП:  НОМЕР_1 , місце проживання:  АДРЕСА_8 .
Відповідач:  ОСОБА_5 , РНОКПП: невідомий, місце проживання: АДРЕСА_9 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 18 червня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.