ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/5623/24 Головуючий суддя І інстанції Ященко С. О.
Провадження № 22-ц/818/2628/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: визнання права власності

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року  м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2025 року, у цивільній справі №641/5623/24, за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Шоста Харківська міська державна нотаріальна контора про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини та визнання права власності на частку спільного майна подружжя ,
в с т а н о в и в :
16 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Слобідського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Шоста Харківська міська державна нотаріальна контора, в якому просила суд визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 25 листопада 2024 року також звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Шоста Харківська міська державна нотаріальна контора, в якому просила суд визнати недійсною її відмову від прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловіка ОСОБА_4 .
Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 . В шлюбі народилась донька ОСОБА_2 . В період проживання у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_4 за спільні кошти було придбане майно, яке є спільною сумісною власністю, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину вказаної квартири. Спадкоємцями 1 черги після смерті чоловіка є позивач - його дружина, ОСОБА_2 - їх донька, ОСОБА_3 - донька померлого від першого шлюбу. Позивач разом з ОСОБА_2 вчасно, у встановлений законом строк звернулись до нотаріуса, позивач з заявою про відмову від спадщини, ОСОБА_2 з заявою про прийняття спадщини. ОСОБА_3 також подала заяву про прийняття спадщини. В подальшому позивач звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. 18.06.2024 року державним нотаріусом видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . Підставою для відмови є наявна в матеріалах спадкової справи заява позивача про відмову від прийняття спадщини. 
Позивач зазначає, що після смерті чоловіка вона звернулась до нотаріуса для прийняття спадщини. Нотаріусом було призначено час прийому на 18.02.2024 року на 09:00 год. У визначений час позивач прийшла разом з донькою ОСОБА_2 . Однак того дня вони дуже довго чекали біля кабінету нотаріуса, поки їх прийме нотаріус, так як нотаріус приймав інших відвідувачів. Тривале очікування їх дуже втомило, вони були знесилені, оскільки перед цим обидві перехворіли на ковід, почували себе погано. Крім того, вони були у пригніченому стані після похорону чоловіка, який два тижні був прикутий до ліжка, а вони здійснювали догляд і майже не спали весь цей час. 
Позивач пояснила нотаріусу, що вона хоче відмовитись від прийняття спадщини саме на користь доньки ОСОБА_2 . Нотаріус підготувала заяву, яку вони прочитали, однак не зрозуміли її зміст. Нотаріус пояснила, що головне, за що вона розписується в заяві, це слово "відмовляюсь". Під цією фразою позивач і поставила свій підпис. Зміст ст.ст. 60-63 СК України нотаріус їй не роз`яснювала, про що в них йдеться позивач не знала. І тільки після того, як позивач звернулась для отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, нотаріус повідомила позивачу, що вона відмовилась від належної їй, як дружині, частини квартири, і що від спадщини вона відмовилась не на користь доньки, як бажала це зробити, а відмовилась взагалі. Проте, позивач не відмовлялась від свого права на частку у спільному сумісному майні подружжя, так як не вчинила дій з відмови від своєї власності. Вважає, що заяву у нотаріуса вона підписала під впливом помилки.
Рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позови ОСОБА_1 . Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору.
Вказала, що підписуючи заяву про відмову від спадщини ОСОБА_1 вказала нотаріусу, що вона хоче відмовитись від прийняття спадщини саме на користь доньки ОСОБА_2 . Нотаріус підготувала заяву, яку вони прочитали, однак не зрозуміли її зміст та пояснила, що головне, за що вона розписується в заяві, це слово "відмовляюсь". Під цією фразою позивач і поставила свій підпис.
Зазначила, що вона не вчиняла будь яких дій які б свідчили про її бажання відмовитися від права власності на частку спірної квартири, це є єдине житло, де вона мешкає більше 36 років та зареєстрована за цим місцем проживання, вона є особою похилого віку, наміру вибувати на інше місце проживання вона не мала, так як іншого житла в неї немає.
Вважала, що вона підписує заяву про відмову від прийняття спадщини на користь доньки, а ніяк не відмову від належної їй частки у спільному майні подружжя та відмову від спадщини взагалі.
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Відмовляючи в задоволенні вимог щодо визнання недійсною відмови від прийняття спадщини, суд першої інстанції виходив з того, що позивач реалізувала своє право подати заяву про відмову від прийняття спадщини та не скористалася правом відкликати її протягом встановленого законом строку. В поданій ОСОБА_1 заяві про відмову від прийняття спадщини позивач власноручно поставила свій підпис, зі змістом заяви була ознайомлена, заява нею була прочитана, суть та значення їй було зрозуміло, підпис ставила при здоровому розумі та ясній пам`яті. Позивач діяла добровільно, на власний розсуд, та без будь-якого тиску або примусу щодо неї при написанні та поданні заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Крім того, позивачем не доведено неправомірність дій нотаріуса, щодо тих обставин, на які вона посилається у позовній заяві.
Позивачка з покликанням на правові висновки, які були висловлені Верховним Судом щодо змісту статті 71 ЗУ «Про нотаріат у постанові від 06 лютого 2019 року, прийнятій за результатам розгляду цивільної справи №564/718/15-ц, вказав, що позивачка не була позбавлена права після смерті свого чоловіка оформити право власності на частку у праві власності на спірну квартиру, якщо вважала її спільним майном подружжя. Проте, ОСОБА_1 після смерті свого чоловіка у заяві від 18.02.2022 року прямо зазначила, що не буде реалізовувати своє право на отримання відповідного свідоцтва.
При цьому, суд зауважив, що позивач у розумінні положень статті 229 ЦК України не довела належними та допустимими доказами наявність у її діях помилки при вчиненні одностороннього правочину. Позивач також не довела, що при вчиненні одностороннього правочину про відмову від прийняття спадщини, вона помилялась щодо природи такої відмови своїх прав та обов`язків. Помилка щодо мотивів правочину, а саме що вона розраховували на певний розподіл спадщини - не має істотного значення. Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що їй не роз`яснювали зміст заяви про відмову від спадщини внаслідок їх недоведеності також не заслуговують на увагу.
Крім того, суд вважав, що ОСОБА_3 не є належним відповідачем за цим позовом, оскільки вона спадщину після смерті свого батька ОСОБА_4 також не прийняла.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 07.03.1987 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .
З довідки від 18.06.2024 року голови правління будинку ЖК "Тітан-2" ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_4 був власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Перший пайовий внесок виплачений 30.07.1987 року у сумі 3515,00 крб. Останній пайовий внесок виплачений 23.07.1992 року у сумі 7592,00 крб.
Згідно копії звіту про оцінку майна, складеного ФОП ОСОБА_7 встановлено, що ринкова вартість двокімнатної квартири, загальною площею 59,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 02.07.2024 року складає 600 000 грн.
З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 встановлено, що ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
З копії свідоцтва про шлюб від 25.08.2006 року встановлено, що ОСОБА_8 25.08.2006 року уклала шлюб з ОСОБА_9 та змінила прізвище на " ОСОБА_10 ".
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Харків.
Відповідно до копії довідки голови правління будинку ЖК "Тітан-2" Білобрової Г.Й. встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 спільно постійно проживали за адресою: АДРЕСА_1 , з моменту побудови будинку та до моменту смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
18 лютого 2022 року Шостою Харківською міською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 138/2022 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .
18 лютого 2022 року ОСОБА_2 звернулась до Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
18 лютого 2022 року Коляндра звернулась до Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою, в якій відмовилась від прийняття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_4 , що підтверджується відповідною заявою.
28 вересня 2022 року ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Чугуївського районного округу Харківської області Кожушної Л.М. з заявою про прийняття спадщини після смерті її батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Вказана заява ОСОБА_3 04.10.2022 року надійшла до спадкової справи № 138/2022, заведеної до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .
ОСОБА_1 звернулась до Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про видачу на її ім`я свідоцтва право власності на частку в спільному майні подружжя, після смерті ОСОБА_4 .
Державним нотаріусом Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори 18.06.2024 року відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії. Відмова обґрунтована тим, що в матеріалах спадкової справи № 138/2022, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловіка ОСОБА_4 , наявна заява ОСОБА_1 про відмову від прийняття спадщини.
У судовому засіданні допитана у якості свідка ОСОБА_2 пояснила, що вона є донькою позивача та померлого ОСОБА_4 18.02.2022 року вона разом з матір`ю звернулись до державного нотаріуса для оформлення спадкових прав. Матір повідомила нотаріусу про намір відмовитись від спадщини після смерті ОСОБА_4 на користь свідка, на що нотаріус повідомила, що підготує відповідні заяви. Цей час свідок з позивачем очікували у коридорі. У свідка та позивача був пригнічений стан, оскільки помер батько, та напередодні свідок з позивачем хворіли на ковід. В зв`язку з чим позивач хвилювалась за свідка. Потім нотаріус вийшла і надала позивачу заяву, однак зміст заяви матері не був зрозумілий, тому вона попросила нотаріуса їй роз`яснити заяву, на що нотаріус повідомила, що головне слово "відмовляюсь". Матір підписала заяву. 06.05.2024 року позивач звернулась до нотаріуса щодо видачі свідоцтва про право власності, однак нотаріус їй повідомила, що спадщина після смерті ОСОБА_4 буде ділитись порівну між свідком та ОСОБА_11 , оскільки позивач відмовилась від спадщини взагалі, і від частки у майні подружжя. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261–1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
Відповідно до частин першої–третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Спадкоємець зобов`язаний з`явитися до нотаріуса особисто. Він повинен пред`явити документ, що підтверджує його особу, а також свідоцтво про смерть спадкодавця, щоб нотаріус зміг встановити час відкриття спадщини. Також спадкоємець повинен повідомити нотаріуса про місце відкриття спадщини та про наявність інших спадкоємців (якщо йому про це відомо) незалежно від того, прийняли вони спадщину фактично або зобов`язані для її прийняття подати заяву про прийняття спадщини до нотаріуса.
Згідно зі статтею 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.
Прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна (постанова Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 523/5571/16 (провадження № 61-16933св19)).
Верховний Суд у постанові від 24 листопада 2021 року у справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21) зазначив: «До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків). Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини, відповідно, поділяються на: суворо односторонні – не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особами. До них відноситься, зокрема, відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору».
Згідно з частиною п`ятою статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229–231 і 233 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною та може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.
Згідно із ч.2 та ч.5 ст.1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст.ст. 225, 229, 231 і 233 цього Кодексу.
Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно з ч.1, ч.5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Главою 16 роз. IV визначено правові наслідки недодержання стороною при вчиненні правочину вимог закону.
Положеннями ст.225 ЦК України визначено, що відмова від спадщини, яка була здійснена дієздатною фізичною особою, яка у момент такої відмови не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними може бути визнана судом недійсною за позовом самої особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушено.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним, згідно положень ст.229 ЦК України.
Аналіз цих норм свідчить про те, що у статті 229 ЦК України наявні такі формулювання, як «прав та обов`язків сторін», «другій стороні». Тобто законодавець допускає оспорювання на підставі статті 229 ЦК України переважно дво- та багатосторонніх правочинів. Однак це не виключає й можливість оспорювання односторонніх правочинів.
Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтею 229 ЦК України. За своєю сутністю відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином. Тому не виключається оспорювання такого одностороннього правочину у разі, коли особа, яка відмовляється від прийняття спадщини, помилялась щодо його природи. Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення, можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки – відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. – незнання закону шкодить).
Верховний Суд у постанові від 22 серпня 2022 року у справі № 136/2075/19 (провадження № 61- 4881св21 зауважив, що у справі за позовом особи, яка вчинила відмову від прийняття спадщини на користь спадкоємця за законом, про визнання недійсним такого одностороннього правочину, як відмова від прийняття спадщини на користь спадкоємця за законом, належним відповідачем є спадкоємець, на користь якого вчинена відмова, а не нотаріус чи нотаріальна контора.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Частиною першою статті 1 Закону "Про нотаріат" визначено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).
У постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 307/2464/21 викладено висновок, що "вчиняючи нотаріальні чи реєстраційні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної чи реєстраційної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин".
Нотаріус є відповідачем лише в разі оскарження відмови від вчинення нотаріальної дії або процедури її вчинення, отже, у даному випадку з огляду на предмет розглянутого судом позову нотаріус не є належним відповідачем.
Позов особи про визнання недійсним відмови у прийняття спадщини пов`язаний з отриманням свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно, а тому порушує права інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Отже, належними відповідачами у таких спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину, а за відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що прийшовши з дочкою ОСОБА_2 до нотаріуса у пригніченому стані після похорону чоловіка, який два тижні був прикутий до ліжка, а вони здійснювали догляд і майже не спали весь цей час. Позивач пояснила нотаріусу, що вона хоче відмовитись від прийняття спадщини саме на користь доньки ОСОБА_2 . Нотаріус підготувала заяву, яку вони прочитали, однак не зрозуміли її зміст та нотаріус пояснила, що головне, за що вона розписується в заяві, це слово "відмовляюсь". Під цією фразою позивач і поставила свій підпис. Зміст ст.ст. 60-63 СК України нотаріус їй не роз`яснювала, про що в них йдеться позивач не знала. І тільки після того, як позивач звернулась для отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, нотаріус повідомила позивачу, що вона відмовилась від належної їй, як дружині, частини квартири, і що від спадщини вона відмовилась не на користь доньки, як бажала це зробити, а відмовилась взагалі. Проте, позивач не відмовлялась від свого права на частку у спільному сумісному майні подружжя, так як не вчинила дій з відмови від своєї власності. Вважає, що заяву у нотаріуса вона підписала під впливом помилки.
У частині першій статті 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Наявність умислу в діях нотаріуса, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
З матеріалів копії спадкової справи № 138/2022 наданої на виконання ухвали суду від 24.10.2024 року (а.с.71-94 т.1) вбачається, що постановою державного нотаріуса Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Абрамченко Т.А. від 18.06.2024 року було відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії (а.с.90). Відмова обґрунтована тим, що в матеріалах спадкової справи № 138/2022, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловіка ОСОБА_4 , наявна заява ОСОБА_1 про відмову від прийняття спадщини від 18 лютого 2022 зареєстрована у книзі обліку та реєстрації спадкових справ №335 (а.с.75).
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Доктрина venire contra factum proprium (заборон суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.
Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц від 07 жовтня 2020 року.
Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що їй не роз`яснювали зміст заяви про відмову від спадщини не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням принципу диспозитивності, з огляду на предмет і підстави заявленого позову, обов`язок доказування наявності помилки при вчиненні правочину процесуальний закон покладає на особу, яка помилилася, однак позивач на підтвердження своїх вимог про визнання недійсною відмови від спадщини не довела на підставі належних і допустимих доказів, що такий помилка дійсно мала місце, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому необхідно приймати до уваги, що подання до нотаріальної контори заяви про відмову від прийняття спадщини передбачає певні активні дії особи, пов`язані із настанням для неї відповідних наслідків, що зазвичай впливають на її майнові права. Крім того, підписання особою в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматись як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків, а тому особа повинна належним чином цікавитися про зміст таких документів у поєднанні із можливими юридичними наслідками (такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 727/7658/15-ц (провадження № 61-10888св18)).
Таким чином, оскільки у розумінні положень статті 229 ЦК України позивач не довела наявність в її діях помилки при здійсненні правочину у вигляді відмови від прийняття спадщини, та від частки у спільному майні подружжя, а також того факту, що нотаріусом було роз`яснено суть її дії та зміст статей ЦК України, які регламентують право спадкоємця на відмову від спадщини. Отже, підписуючи заяву від 18.02.2022 року позивач свідомо позбавила себе права на частку у майні подружжя.
Встановивши, що до підписання заяви про відмову від прийняття спадщини державний нотаріус роз`яснив ОСОБА_1 юридичні наслідки такої відмови та зміст ст.1273 ЦК України, та з урахуванням того, що позивач, відмовляючись від прийняття спадщини, не довела, що текст заяви їй не зрозумілий і вона підписала цей односторонній правочин під впливом помилки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.
Вказані обставини свідчать про обізнаність ОСОБА_1 зі своїми правами як на прийняття спадщини, так і на відмову від неї.
Таким чином, суд першої інстанції у цій справі дійшов правильних висновків про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 за недоведеністю заявлених нею вимог, а саме ненадання належних та достатніх доказів для визнання недійсною відмови від спадщини з посиланням на підстави, визначені у статті 1274 ЦК України.
Твердження апелянта про те, що їй не роз`яснювали зміст заяви про відмову від спадщини, хоча не мала такого наміру, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням принципу диспозитивності, з огляду на предмет і підстави заявленого позову, обов`язок доказування наявності помилки, однак позивач на підтвердження своїх вимог про визнання недійсною відмови від спадщини не довів на підставі належних і допустимих письмових доказів (ст. 218 ЦК України), що така помилка дійсно мала місце, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При цьому необхідно приймати до уваги, що подання до нотаріальної контори заяви про відмову від прийняття спадщини передбачає певні активні дії особи, пов`язані із настанням для неї відповідних наслідків, що зазвичай впливають на її майнові права. Крім того, підписання особою в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматись як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків, а тому особа повинна належним чином цікавитися про зміст таких документів у поєднанні із можливими юридичними наслідками (такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 727/7658/15-ц (провадження № 61-10888св18)).
Аргументи скарги про те, що при складанні заяви про відмову від спадщини ОСОБА_1 за станом здоров`я не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, колегія суддів відхиляє з огляду на їх недоведеність належними і допустимим доказами про те, що її стан здоров`я не відповідав критерію вільного волевиявлення, або що вона не розуміли зміст своїх дій.
Таким чином, суд першої інстанції надав належну правову оцінку наявним у справі доказам та взаємовідносинам сторін, за сукупності яких дійшов обґрунтованого і справедливого висновку про відсутність підстав для визнання недійсною відмови позивача від спадщини, через недоведеність позову.
Щодо заявлених вимог до іншого спадкоємця - ОСОБА_3 . 
Матеріали справи підтверджується, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Строк для прийняття спадщини відповідно до статті 1270 ЦК України, який є присічним, закінчився 25.07.2022 року.
Верховний Суд у своїх постановах (зокрема, постанови у справах № 676/47/21 та № 686/5757/23) зробив висновок, що Уряд не мав права змінювати строки, встановлені законом. Норми Цивільного кодексу України мають пріоритет. Постанова КМУ № 164, яка передбачала зупинення перебігу 6-місячного строку на час воєнного стану, визнана такою, що не підлягає застосуванню.
З копії спадкової справи № 138/2022, заведеної після майна померлого ОСОБА_4 , вбачається, що заява ОСОБА_3 про прийняття спадщини надійшла та була зареєстрована у книзі вхідної кореспонденції 04.10.2022 року, тобто з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , відповідних судових рішень про надання додаткового строку на прийняття спадщини матеріали справи не містять.
З інформації з Реєстру територіальної громади м. Харкова станом на 25.01.2022 року (день смерті ОСОБА_4 ) вбачається, що ОСОБА_3 на момент смерті спадкодавця разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована не була.
Отже, фактично спадщину ОСОБА_3 також не прийняла.
Таким чином, з викладеного вбачається, що ОСОБА_3 у встановленому законом порядку спадщину після ОСОБА_4 не прийняла.
Таким чином, установивши, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, а заявлені вимоги є неналежним способом захисту порушеного права, суд першої інстанції, також дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. 
За відсутності належного складу учасників справи у суду немає процесуальної можливості встановити дійсні обставини справи та надати обґрунтовану оцінку щодо доведеності чи недоведеності заявлених вимог. За також обставин колегія суддів не досліджує інші доводи апеляційної скарги.
Отже, виходячи з викладеного та заявлених позивачем вимог, слідує, що позивачем не було доведено заявлені позовні вимоги належними та допустимими доказами, на підтвердження свого погано самопочуття медичних, тощо документів позивачкою не надано.
Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 –залишити без задоволення.
Рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2025 року-залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 01 червня 2026 року.

Головуючий      В.Б.Яцина

Судді колегії Ю.М.Мальований

О.Ю.Тичкова