Справа № 455/1464/25
Провадження № 2/455/175/2026

РІШЕННЯ
Іменем України

15 квітня 2026 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області в складі: 
головуючого судді Кушніра А.В.,
секретар судового засідання Борковська Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області, треті особи - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Зуєва Світлана Миколаївна, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

24.07.2025 представник ОСОБА_1 – адвокат Пащук А.І. звернувся до Старосамбірського районного суду Львівської області із зазначеною позовною заявою, в якій просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 30.04.2024 ОСОБА_5 звернувся в Старосамбірський районний суд Львівської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_4 , про визначення додаткового строку на вступ у спадщину. Під час розгляду даної справи в суді було встановлено, зокрема наступне: «… Судом встановлено, що житловий будинок з належними до нього господарським будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належав до суспільної групи – колгоспний двір, головою якого була ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 08.02.1990 року. З довідки Виконавчого комітету Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області №475 від 27.11.2023 року, відомо, що в с.Городовичі в домогосподарстві №268 станом на 01.07.1990 року були зареєстровані та проживали ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 … З довідки Виконавчого комітету Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області №199 від 04.05.2023 року відомо, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла в 2005 році дійсно до дня смерті проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 . На день смерті з ОСОБА_6 проживали та були зареєстровані: син - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дочка - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та внук ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 …Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 є спадкодавцю ОСОБА_9 двоюрідним братом, отже відповідно до положень ст. 1265 ЦК України, є спадкоємцем п`ятої черги та має право спадкування за законом. Однак, у встановлений законом термін до нотаріуса не звернувся, у зв`язку з чим пропустив строк звернення із заявою про прийняття спадщини…».
Вказує, що рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 30.04.2024 року по справі №455/31/24 позовну заяву ОСОБА_5 задоволено, визначено ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю та жителю АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , додатковий строк для прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , терміном 3 (три) місяці з дня набрання рішенням законної сили.
Зазначає, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_5 спадщину прийняла його двоюрідна сестра ОСОБА_1 . Проте, не зважаючи на це у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом позивачці було відмовлено, що підтверджується Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.03.2025 року, яка видана Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Зуєвою С.М. Оскільки позивачка вважає таку відмову необґрунтованою, змушена звернутись до суду з даною позовною заявою для захисту порушених прав останньої, а саме порушення права на отримання спадщини.
Також стверджує, що позивач є спадкоємцем за законом п`ятої черги після смерті ОСОБА_5 , інших спадкоємців немає. Позивачка у встановлений законом термін прийняла спадщину. ОСОБА_5 є інвалідом І групи. ОСОБА_5 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_9 , але не встиг її оформити, оскільки помер через декілька днів після набрання законної сили рішення суду. Оскільки ОСОБА_5 фактично прийняв спадщину, але не встиг її оформити після смерті ОСОБА_9 , тому нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, що і є підставою для звернення до суду.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.07.2025 справу передано для розгляду судді Кушніру А.В.
Ухвалою судді від 04.08.2025 провадження у справі було відкрито, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали.
Ухвалою суду від 25.02.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.
В судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представник – адвокат Пащук А.І. не з`явилися, проте від представника позивача надійшла до суду заява, в якій просить справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. 
Представник відповідача - Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області в судове засідання не з`явився, проте від міського голови Королюк М.І. надійшла до суду заява, в якій позов визнає та просить суд розгляд справи проводити без участі представника міської ради.
Третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Зуєва Світлана Миколаївна в судове засідання не з`явилася, проте подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності.
Треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися, жодних заяв чи клопотань до суду не надходило.
Оскільки в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, з огляду на таке.
Судом встановлено, що житловий будинок з належними до нього господарським будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належав до суспільної групи – колгоспний двір, головою якого була ОСОБА_6 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 08.02.1990 року (а.с.23).
09.01.2024 року ОСОБА_5 звернувся до Старосамбірського районного суду Львівської області з позовом, в якому просив визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 у віці 52 роки, тривалістю 3 місяці.
Як слідує із змісту рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 30.04.2024 року у справі №455/31/24 (а.с.14-18), при розгляді даної справи судом було встановлено, зокрема, наступні обставини:
«…Судом встановлено, що житловий будинок з належними до нього господарським будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належав до суспільної групи – колгоспний двір, головою якого була ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 08.02.1990 року.
З довідки Виконавчого комітету Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області №475 від 27.11.2023 року, відомо, що в с.Городовичі в домогосподарстві №268 станом на 01.07.1990 року були зареєстровані та проживали ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
З свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_2 , виданого 02.03.2005 року Виконкомом Слохинівської сільської ради Старосамбірського району Львівської області відомо, що ОСОБА_6 померла в с. Городовичі ІНФОРМАЦІЯ_9 , у віці 87 років.
Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй спадкове майно.
З довідки Виконавчого комітету Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області №199 від 04.05.2023 року відомо, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла в 2005 році дійсно до дня смерті проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 . На день смерті з ОСОБА_6 проживали та були зареєстровані: син - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дочка - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та внук ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .
З свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_3 , виданого 16.01.2008 року Виконкомом Слохинівської сільської ради Старосамбірського району Львівської області відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_10 в с.Городовичі помер ОСОБА_8 у віці 59 років.
Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому спадкове майно.
З довідки Виконавчого комітету Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області відомо, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер 2008 року дійсно до дня смерті проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_1 . На день смерті ОСОБА_8 з ним разом проживали та були зареєстровані: сестра – ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , племінник – ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та племінниця ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_11 . Виконавчий комітет Слохинівської сільської ради заповіт від його імені не посвідчував.
З свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_4 , виданого 03.03.2020 року Виконавчим комітетом Слохинівської сільської ради Старосамбірського району Львівської області відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_9 в с.Городовичі померла ОСОБА_10 у віці 79 років.
Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй спадкове майно.
З довідки Виконавчого комітету Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області №478 від 27.11.2023 року відомо, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 дійсно до дня смерті проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 . На день смерті ОСОБА_3 з нею разом проживали: син - ОСОБА_9 та племінниця ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_11 .
З свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_5 , виданого 07.06.2022 року Виконавчим комітетом Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області, відомо, що ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_12 в м.Дрогобич у віці 52 роки.
Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому спадкове майно.
З довідки Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області №479 від 27.11.2023 року, відомо, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 дійсно до дня смерті проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_1 . На день своєї смерті, ОСОБА_9 проживав один.
Як було встановлено в судовому засіданні, в ОСОБА_9 є двоє синів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) відомо, що за параметрами запиту у Спадковому реєстрі – ОСОБА_9 , дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_8 інформація відсутня.
З свідоцтва про народження, серії НОМЕР_6 , виданого 02.01.2020 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) відомо, що батьками позивача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (а.с.20).
З свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_7 , виданого 21.11.2019 року Галицьким районним у м.Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_13 померла ОСОБА_12 у м.Львів віці 77 років (а.с.17), яка була донькою ОСОБА_6 , а відтак рідною тіткою ОСОБА_9 .
Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 є спадкодавцю ОСОБА_9 двоюрідним братом, отже відповідно до положень ст. 1265 ЦК України, є спадкоємцем п`ятої черги та має право спадкування за законом. Однак, у встановлений законом термін до нотаріуса не звернувся, у зв`язку з чим пропустив строк звернення із заявою про прийняття спадщини.
З листа завідувача Самбірської державної нотаріальної контори Львівської області №17/01-16 від 04.01.2024 року відомо, що ОСОБА_5 було роз`яснено право звернення до суду із заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, так як останній вважається таким, що пропустив термін прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 …».
Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 30.04.2024 року у справі №455/31/24 позовну заяву ОСОБА_5 задоволено, визначено ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю та жителю АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , додатковий строк для прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , терміном 3 (три) місяці з дня набрання рішенням законної сили.
Вищевказане рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 30.04.2024 року набрало законної сили 31.05.2024.
ІНФОРМАЦІЯ_14 ОСОБА_5 помер, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8 від 07.06.2024 (а.с.13).
Як вбачається із матеріалів спадкової справи №28/2024 заведеної у приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Зуєвої Світлани Миколаївни, після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , єдиним спадкоємцем, що прийняла спадщину після смерті останнього є сестра спадкодавця - ОСОБА_1 (позивачка у справі).
20.03.2025року позивачка звернулася до нотаріуса із заявою, в якій просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.03.2025 року, яка видана приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Зуєвою С. М., позивачці ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказане нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 . 
У зв`язку із відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, позивачка звернулася до суду з даним позовом.
Вищевказані обставини справи сторонами не оспорюються та підтверджуються наведеними вище наявними у справі письмовими доказами.
Правовідносини, наявні між сторонами, мають наступне правове регулювання.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права.
Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. За нормами ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. У зв`язку з введенням у дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені.
Як роз`яснено у п. 6 постанови Пленум Верховного Суду "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.95 N 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 Закону України "Про власність", застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх. 
Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).
Згідност.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).
Згідно ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом).
Відповідно до положень статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до положень статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа (стаття 1265 ЦК України).
У відповідності до ч.1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 
Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 
Згідно ч.4 ст.1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.
Частиною 5 ст.1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
За змістом статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Отже, закон розрізняє факти, які свідчать про прийняття спадщини особою, яка на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, та особою, яка на час відкриття спадщини не проживала (постійно не проживала) зі спадкодавцем.
Згідно положень ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.
Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може лише спадкоємець, який на час відкриття спадщини постійно не проживав зі спадкодавцем.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 752/11156/18-ц (провадження № 61-14082св20).
Статтею 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Відповідно до ст. 1272 ЦК України, позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини подається: у разі пропуску шестимісячного строку подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори та відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину та могли б дати письмову згоду на подання цієї заяви.
Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, встановленому ст. 1269 ЦК України, та набути право на спадщину відповідно до ч. 5 ст. 1268, статей 1296 - 1299 ЦК України.
Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. При цьому, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.
Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.
Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року в справі №759/19779/18 вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування».Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19.01.2022 року, справа №280/4/18.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до положень ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами спадкової справи №28/2024, позивачка ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , отже з огляду на наведені положення ст.1218,1268 ЦК України, до неї перейшли за загальними правилами спадкування усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві ОСОБА_5 на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, як до спадкоємця за законом, яка прийняла спадщину.
Судом також встановлено, що спірний житловий будинок з належними до нього господарським будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належав до суспільної групи – колгоспний двір, та станом на 01.07.1990 року у такому були зареєстровані та проживали ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . 
Зі змісту позовної заяви слідує, що представник позивачки в обгрунтування позовних вимог покликається на те, що ОСОБА_5 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_9 , але не встиг її оформити, оскільки помер через декілька днів після набрання законної сили вищевказаним рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 30.04.2024.
Однак, з наведеними твердженнями суд не погоджується з огляду на наступне.
Так, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України.
Разом із цим матеріали справи не містять відомостей про те, що ОСОБА_5 постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_9 на час відкриття спадщини, чи звертався із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори у визначений законом шестимісячний строк чи у визначений рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 30.04.2024 року додатковий строк.
Також з матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_5 відноситься до категорії осіб, які відповідно до положень ч.4 ст.1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину.
За таких обставин, оскільки ОСОБА_5 не подав заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 , то він відповідно до положень ст.1272 ЦК України вважається таким, що не прийняв її. 
Щодо посилання у позовній заяві на те, що померлий ОСОБА_5 є інвалідом І групи, то суд зазначає, що дані обставини не свідчать про факт прийняття спадщини останнім після смерті ОСОБА_9 , оскільки відповідно до положень ч.4 ст.1268 ЦК України такими, що прийняли спадщину, вважаються малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена.
Щодо посилання у позовній заяві, серед іншого, на положення ст.1276 ЦК України, то з цього приводу суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти (трансмітент), право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).
Таким чином, спадкова трансмісія - це перехід права на прийняття спадщини від померлого спадкоємця за заповітом або за законом, який не встиг реалізувати це право внаслідок своєї смерті, до його спадкоємців, тобто перехід права, а не виникнення права на спадкування після смерті першого спадкодавця.
Визначальним для правильного застосування ст. 1276 ЦК України є відповідь на питання: чи повинен трансміссар для прийняття спадщини в порядку спадкової трансмісії після смерті першого спадкодавця в установлений законом строк здійснити своє право на прийняття спадщини шляхом подання заяви про прийняття спадщини в порядку спадкової трансмісії чи достатньо прийняти спадщину шляхом подання заяви про прийняття всієї спадщини лише відносно трансмітента.
Об`єктом спадкової трансмісії є суб`єктивне цивільне право на прийняття спадщини, що не було реалізоване спадкоємцем у зв`язку з його смертю.
До трансміссара переходить лише можливість прийняття спадщини або відмовитися від її прийняття, якою особа може скористатися, а не безпосередньо спадкове майно. Перехід же спадкового майна є наслідком реалізації права на прийняття спадщини, що відкрилася після смерті першого спадкодавця. Не належить до об`єкта спадкової трансмісії право на прийняття спадщини, що відкрилася внаслідок смерті трансмітента, адже це є самостійним суб`єктивним правом, відмінним від права на прийняття спадщини після смерті першого спадкодавця. У разі застосування механізму спадкової трансмісії мають місце дві спадщини, що відкрилися: 1) після смерті спадкодавця та 2) після смерті трансмітента.
Трансміссар має право на прийняття спадщини в порядку трансмісії та спадщини, що відкрилася після трансмітента. Це два самостійних суб`єктивних цивільних права, які можуть бути реалізовані незалежно одне від одного. Спадкоємці трансмітента можуть прийняти спадщину в порядку спадкової трансмісії і відмовитися від прийняття спадщини або, навпаки, можуть прийняти спадщину після смерті трансмітента і відмовитися від прийняття спадщини, що відкрилася у зв`язку зі смертю першого спадкодавця. Дії трансміссарів у цих двох самостійних правовідносинах незалежні та мають різні правові наслідки.
Таким чином, перехід права на прийняття спадщини відповідно до статті 1276 ЦК України не є компонентом спадщини, що відкрилася після смерті трансмітента. Трансміссар, здійснюючи право на прийняття спадщини, набуває спадкової маси не від трансмітента, який так і не встиг її прийняти, а від першого спадкодавця. Утім до трансміссара переходить право не лише прийняти спадщину, а й відмовитися від її прийняття, адже спадкоємець завжди має варіантність поведінки - він не зобов`язаний набувати тих прав і обов`язків, що мав за життя спадкодавець та які не припинилися внаслідок його смерті.
Застосування механізму спадкової трансмісії як юридичної фікції (закон виходить з того, що оскільки спадкоємець мав право прийняти спадщину, але не встиг цього зробити внаслідок смерті, то він нібито спадщину прийняв) можливе за наявності послідовної сукупності таких умов-фактів (юридичний склад): 1) смерть спадкодавця; 2) закликання до спадкування спадкоємця-трансмітента; 3) смерть спадкоємця-трансмітента після смерті спадкодавця, але до спливу строку на прийняття спадщини (смерть трансмітента має настати протягом шести місяців з дня, наступного після смерті спадкодавця); 4) право на прийняття спадщини або відмова від її прийняття після смерті спадкодавця не було здійснене трансмітентом; 5) трансмітент має спадкоємця (трансміссара), який закликається до спадкування після смерті трансмітента; 6) трансміссар в установлений законом строк здійснив своє право на прийняття спадщини, що відкрилася після смерті першого спадкодавця.
Спадкова трансмісія є особливим порядком здійснення права на спадкування.
У разі переходу права на прийняття спадщини в порядку спадкової трансмісії застосовуються як загальні правила, що регламентують способи (необхідність вчинення трансміссарам дій, що свідчать при прийняття спадщини за ст. 1269 ЦК України, недопущення прийняття спадщини з умовою чи застереженням відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України), строки прийняття та відмови від спадщини, так і спеціальні норми переходу права на прийняття спадщини до трансміссара.
Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців (ст. 1276 ЦК України). Такий же порядок передбачений п.п. 3.25, 3.26 глави 10 «Видача свідоцтв про право на спадщину» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 з відповідними змінами.
Оскільки право трансмісара на прийняття спадщини в порядку трансмісії та право на прийняття спадщини, що відкрилася після смерті трансмітента є самостійними суб`єктивними цивільними правами, то спадкоємець має вчинити самостійні юридичні дії, які засвідчували б його волевиявлення, спрямоване на прийняття спадщини після смерті першого спадкодавця (в порядку спадкової трансмісії), так і після смерті трансмітента (спадкоємця за заповітом або за законом, який помер після відкриття спадщини після смерті першого спадкодавця і не встиг її прийняти), зокрема подати дві окремі заяви про прийняття кожної із спадщин або в одній заяві зазначити про прийняття обох спадщин.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові від 01.09.2021 Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 720/2683/19.
З урахуванням наведеного та того факту, що ОСОБА_5 помер після спливу визначеного законом шестимісячного строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 , а також враховуючи, що судом не встановлено, що спадкодавець ОСОБА_5 чи його спадкоємець - позивачка ОСОБА_1 зверталися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_9 , то суд вважає, що в даному випадку спадкова трансмісія не застосовується.
Таким чином, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, що до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 входить право власності на спірний житловий будинок, тому у суду відсутні правові підстави для визнання за позивачкою права власності на це майно в порядку спадкування.
Суд не надає оцінку іншим аргументам учасників справи та обставинам справи, оскільки такі не спростовують вищевказаних висновків суду.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України",№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Щодо визнання відповідачем позовних вимог слід зазначити наступне.
Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивач, згідно з вимогами частини першої статті 206 ЦПК України, може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій заяві.
Частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Відповідач визнав позов, про що зазначив у поданій до суду заяві.
Принцип змагальності (передбачений ч. 3 ст. 12 ЦПК України) забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок ВС у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).
Згідно з ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Ці норми процесуального права дають підстави для висновку, що визнання обставин, які не підлягають доказуванню можливе, зокрема, за умов: визнання їх всіма учасниками справи та відсутності у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.
Так, у постанові ВС КЦС від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Оскільки в даному випадку визнання відповідачем позовних вимог суперечить вимогам закону з викладених вище підстав, з урахуванням наявних доказів та фактичних обставин справи, суд приходить висновку, що визнання відповідачем позову не може бути підставою для задоволення позову.
Таким чином, враховуючи усе вищенаведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку із відмовою в позові слід залишити за позивачкою.
Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд 

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області, треті особи - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Зуєва Світлана Миколаївна, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, - відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості щодо учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП – НОМЕР_9 ;
Відповідач: Хирівська міська рада Самбірського району Львівської області, місцезнаходження: м.Хирів, вул.Стуса, 24, Самбірського району Львівської області, код ЄДРПОУ 04056019;
Треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Зуєва Світлана Миколаївна; ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 .
Повний текст рішення суду складено 27.04.2026.

Суддя А.В.Кушнір