ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

12 травня 2026 року 	м.Суми	

Справа №577/4886/25 
Номер провадження 22-ц/816/1984/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Черних О. М. (суддя-доповідач),
суддів - Криворотенка В. І. , Замченко А. О. 
за участю секретаря судового засідання - Овчаренко М.В. 
в присутності представника позивача - адвоката Юсан І.О.,
представника відповідача - адвоката Сусліна Є.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми та в режимі відеоконференції в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25 лютого 2026 року ухвалене під головуванням судді Рідзевської І.О. у цивільній справі  за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Конотопського районного нотаріального округу Засорін Артем Ігоревич про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,
у с т а н о в и в:
1. Описова частина
Короткий зміст вимог позову
У серпні 2025 ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, у якому просила визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 2 (два) місяці після набрання рішенням законної сили.
В обґрунтування вимог позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , з яким вона не перебувала в родинних відносинах. Після його смерті відкрилася спадщина. За життя ОСОБА_3 склав на її користь заповіт на його частку житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями та належну йому частку земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
За життя ОСОБА_3 не повідомляв позивачку про складення на її користь заповіту. Вона не була спадкоємцем першої черги після померлого, не знала та не могла знати про його волевиявлення щодо розпорядження належним спадкодавцю майном на випадок його смерті.
Про наявність заповіту їй стало відомо в 2025 році. Після чого з метою реалізації спадкових прав вона звернулася до приватного нотаріуса Конотопського районного нотаріального округу Сумської області Засоріна А.І. із відповідною заявою, за наслідками розгляду якої їй було повідомлено, що дійсно після смерті ОСОБА_3 заведена спадкова справа за заявою доньки спадкодавця – ОСОБА_1 
Поважність причин пропуску строку на прийняття спадщини пов`язує із необізнаністю існування заповіту на її ім`я та просила захистити порушене право у судовому порядку.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25 лютого 2026 року ухвалене під головуванням судді Рідзевської І.О. позов задоволено.
Визначено ОСОБА_2 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалістю два місяці з дня набрання рішенням законної сили.
Рішення міськрайонного суду вмотивовано тим, що позивачка не була обізнана про наявність складеного на її ім`я заповіту, що є обґрунтованою підставою для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, як пропущеного з поважних причин, зумовлених об`єктивними, непереборними та істотними труднощами.
Короткий зміст та доводи апеляційної скарги
Із рішенням міськрайонного суду не погодилася відповідачка ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Вважає заявлені позовні вимоги не підтвердженими належними доказами та такі, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справи. Зокрема, вказала, що свідок ОСОБА_4 суду повідомила, що спадкодавець ОСОБА_3 віддав заповіт саме ОСОБА_2 , тобто остання була обізнана про заповіт, проте в установлений законом строк не звернулась з заявою про прийняття спадщини. 
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 березня 2026 року справу передано судді-доповідачеві – Черних О.М.
Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 02 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження в указаній справі.
Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 02 квітня 2026 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Позиція апеляційного суду 
У судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду, позивачка, відповідачка та приватний нотаріус не з`явилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
При вищевикладених обставинах, на підставі ст.ст.371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності учасників справи, які не з`явились.
2. Мотивувальна частина
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та цивільного процесуального законодавства України. 
Фактичні обставини справи 
ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Конотоп Сумської області помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.34.).
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина.
Як вбачається з копії спадкової справи № 55/2024 (а.с. 54-88), розпочатої 08 березня 2024 року, спадщину прийняла донька - ОСОБА_1 . Донька – ОСОБА_5 та дружина - ОСОБА_4 відмовились від прийняття спадщини на користь ОСОБА_1 .
Згідно копії заповіту від 17.01.2020, зареєстрованого в реєстрі № 14, посвідченого приватним нотаріусом Конотопського міського нотаріального округу Сумської області Романенком О.М., за життя ОСОБА_3 розпорядився на випадок смерті належною йому часткою житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та належною йому часткою земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , склавши заповіт на користь ОСОБА_2 .
В матеріалах справи маються відомості про те, що згідно довідки-характеристики № 506 від 15.05.2019 ,1/2 частина будинку АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_6 , а інша частина- належить ОСОБА_7 (а.с.9,12)
ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Підлипне померла ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.31)
Згідно свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 05.10.2005 ОСОБА_3 успадкував житловий будинок по АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.32,33,38)
З копії закордонного паспорту ОСОБА_2 вбачається, що вона з 06.08.2023 по 12.10.2023 року перебувала за межами України (а.с.92-94).
Приватний нотаріус листом № 646/02-14 від 03.07.2025 повідомив, що після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилась спадщина, позивачу роз`яснено, що у зв`язку з ненаданням заяви про прийняття спадщини у встановлений строк, їй необхідно звернутися до суду про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини після померлого (а.с.10).
В суді першої інстанції були допитані:
Свідок ОСОБА_9 , яка суду пояснила, що ОСОБА_2 проживає за місцем своєї реєстрації, а також доглядає за матір`ю, яка живе в с.Підлипне. Думала, що власником будинку є мати ОСОБА_2 , оскільки в будинку проживала лише вона. ОСОБА_3 вона не знає. Коли ОСОБА_2 їздила до своєї доньки за кордон, вони доглядали за її матір`ю.
Свідок ОСОБА_5 , яка є матір`ю відповідачки, зазначила, що вона зі своїм чоловіком – ОСОБА_3 та ОСОБА_2 їздили до нотаріуса засвідчувати заповіт, ОСОБА_2 знала про його існування, оскільки була присутня у нотаріуса при його засвідченні. Після складання заповіту чоловік віддав його ОСОБА_2 . Крім того, пояснила, що позивачка також була обізнана про смерть її чоловіка, оскільки він був головним лікарем Конотопської ЦРЛ і про його поховання писали у соціальній мережі і після смерті її чоловіка вона бачила ОСОБА_2 , яка висловлювала їй співчуття щодо його смерті. Вказала, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 була домовленість про те, що він складе на ім`я позивача заповіт, а ОСОБА_2 , в свою чергу, сплатить кошти за догляд за могилою ОСОБА_7 , кошти на пам`ятник та витрати на поминальні обряди, своє зобов`язання ОСОБА_2 виконала.
Свідок ОСОБА_1 , пояснила, що її батько склав заповіт на ім`я ОСОБА_2 , остання знала про його існування, але вчасно не звернулася до нотаріуса, у зв`язку з чим, вона вступила у спадщину після смерті батька. Про смерть батька ОСОБА_2 не могла не чути, оскільки він був головним лікарем Конотопської ЦРЛ і про його смерть було оголошення в соцмережі, зокрема «Facebook». 
Мотивувальна частина та застосовані норми права
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.
Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, незнання положень закону тощо, то немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.
Подібний висновок викладений Верховним Судом у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17 (провадження № 61-17764св20), від 26 жовтня 2022 року у справі № 522/17925/16 (провадження № 61-1122св22).
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до пливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
Співвідношення принципу свободи заповіту з правом особи, яка пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини, на визначення їй додаткового строку
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.
Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача.
Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно.
Водночас прийняття спадщини є правом, а не обов`язком спадкоємця, який, відмовляючись від прийняття спадщини, не порушує свободи заповіту, а діє у власних інтересах.
Відмова від прийняття спадщини може бути виражена як у формі подання заяви про відмову від прийняття спадщини, так і шляхом невчинення спадкоємцем дій, потрібних для прийняття спадщини.
Натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця.
Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством.
Водночас, як уже зазначалося, вирішення питання щодо прийняття чи відмови у прийнятті спадщини, за загальним правилом, є безумовним правом спадкоємця, яке він реалізовує на власний розсуд.
Тож відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не порушує принципу свободи заповіту.
Поєднання права спадкоємця на спадкування за заповітом та за законом є дотримання принципу співмірності.
Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Спадкоємець за законом першої черги здійснює право на спадкування в такому ж порядку, що й спадкоємець за заповітом, відповідно до статей 1268-1270 ЦК України, та на нього поширюються наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, передбачені статтею 1272 ЦК України.
Тож факт усвідомлення спадкоємцем першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом (у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування), який не знав про існування заповіту, наявності в нього права на спадкування та невчинення ним неодмінних активних дій щодо встановлення спадкової маси і прийняття спадщини не свідчить про виникнення в нього об`єктивних обставин, які унеможливили або істотно ускладнили йому своєчасне звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у передбачений ЦК України строк у зв`язку з його необізнаністю про існування заповіту, складеного на його ім`я. Сам факт відмови нотаріуса, за цих обставин, у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину не порушує принцип свободи заповіту.
Важливим під час вирішення питання про надання особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини також є факт прийняття спадщини іншими спадкоємцями за законом, оскільки в такому разі може відбутися втручання у право власності інших осіб, порушення принципу правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно реалізувала власні цивільні права. Наведене зумовлює потребу в дотриманні принципу «пропорційності» втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину.
Принцип пропорційності тісно пов`язаний з принципом правовладдя (верховенства права): принцип правовладдя є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принцип пропорційності є умовою реалізації принципу правовладдя і водночас його неодмінним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде порушенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, потрібно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж потрібно для реалізації поставленої мети.
У спірних правовідносинах дотримання принципу пропорційності безпосередньо залежить від наявності об`єктивних, непереборних та істотних обставин, які є підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. У разі якщо таких обставин суд не встановив, то не можна допускати втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину, навіть з огляду на такий фундаментальний принцип спадкового права, як свобода заповіту, оскільки це порушить принцип правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно скористалася власними цивільними правами, та не відповідатиме принципу пропорційності втручання у право власності на спадкове майно.
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2026 року справа № 686/5757/23 висновує, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність суд не повинен ототожнювати з його (спадкоємця) незнанням про його право на спадкування загалом, оскільки в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги,  суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не знала про відкриття спадщини та не могла знати, оскільки вона та спадкодавець не пов`язані родинними відносинами, проживали в різних місцях, не цікавились життям один одного, про заповіт дізналась лише після звернення до приватного нотаріуса Конотопського районного нотаріального округу Сумської області в липні 2025 року. При цьому колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що покази свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки будь-якими іншими доказами вони не підтверджені, а вони є зацікавленими особами. 
Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що у зв`язку із заведенням спадкової справи зі спадкового реєстру нотаріус ОСОБА_10 отримав інформацію щодо наявності заповіту, зареєстрованого в реєстрі № 14, посвідченого приватним нотаріусом Конотопського міського нотаріального округу Сумської області Романенком О.М., за життя ОСОБА_3 розпорядився на випадок смерті належною йому часткою житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та належною йому часткою земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , склавши заповіт на користь ОСОБА_2 
Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.
При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту, крім випадків, передбачених підпунктом 2.5 цього пункту (пункт 2.2. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджено наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5).
Отже, закон пов`язує виникнення у нотаріуса обов`язку вчиняти дії щодо сповіщення спадкоємців, перевіряти наявність заповіту.
У цій справі, суд першої інстанції встановив, що у зв`язку із заведенням спадкової справи за зверненням відповідачки ОСОБА_1 про прийняття спадщини, зі спадкового реєстру нотаріус ОСОБА_10 отримав інформацію щодо наявності заповіту, складеного ОСОБА_3 , зробив запит до приватного нотаріуса Романенко О.М. про надання копії заповіту ОСОБА_3 , отримав копію заповіту, проте не здійснював виклик спадкоємиці за заповітом.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин колегія суддів враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі № 130/2517/18, провадження № 61-14962св19, вказано, що «обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 вказував, що він не мав права на спадщину за законом у першу чергу, не знав про існування вищевказаного заповіту, тому не звертався до нотаріуса з відповідною заявою протягом визначеного законом строку»; «Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Враховуючи обставини справи, наявності заповіту на користь позивача як спадкоємця майна ОСОБА_4, недобросовісну поведінку відповідачів та нотаріуса, а також наведені позивачем причини, які є об`єктивними та істотними труднощами, суди відповідно до положень частини третьої статті 1272 ЦК України дійшли правильного та обґрунтованого висновку, що наявні правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини».
З огляду на встановлені у цій справі обставини, причини пропуску строку, на які посилалася позивачка (саме незнання про заповіт, обставини з`ясування про смерть ОСОБА_3 ), дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки встановив поважні причини пропуску позивачкою строку для прийняття спадщини, які є поважними та не залежали від її волі.
Колегія суддів зауважує, що оцінюючи доводи апеляційної скарги та зміст судового рішення, керується аксіомою цивільного судочинства: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначена обставина є поважною, такою, що пов`язана з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для позивача, а тому нею з поважної причини було пропущено строк для подачі заяви для прийняття спадщини, та відповідно до статті 1272 ЦК України міськрайонний суд визнав за можливе визначити позивачці додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом в два місяці.
Апеляційний суд із такими висновками міськрайонного суду погоджується з таких підстав. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди з рішенням суду, переоцінки доказів та довільного тлумачення норм права на власну користь.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення міськрайонного суду без змін.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25 лютого 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 
Повний текст постанови складено 12.05.2026. 

Головуючий -  	О. М. Черних	

Судді: В. І. Криворотенко 

А. О. Замченко