ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 травня 2026 року справа №200/3789/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Мандрика Владислава Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 19 березня 2026 року по справі №200/3789/25 (суддя І інстанції Голубова Л.Б.) за позовом Мандрика Владислава Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - 

УСТАНОВИВ:

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 липня 2025 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої абзацом сьомим пункту 1-1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі 20100,00 гривень в розрахунку на місяць за період 03.08.2023 року по 14.01.2024 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену абзацом сьомим пункту 1-1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі 20100,00 гривень в розрахунку на місяць за період 03.08.2023 року по 14.01.2024 року.
Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2025 року повернуто апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 липня 2025 року у справі № 200/3789/25.
Таким чином, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 липня 2025 року у справі № 200/3789/25 набрало законної сили 08 вересня 2025 року.
09 березня 2026 року до Донецького окружного адміністративного суду від представника позивача надійшла заява про встановлення судового контролю та надання звіту про виконання судового рішення.
В обґрунтування заяви заявник зазначає, що військова частина НОМЕР_1 дотепер не виконала рішення суду, у зв`язку з чим, заявник звернувся до суду із заявою про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.
Військовою частиною НОМЕР_1 подано заяву, в якій викладені заперечення щодо встановлення судового контролю та подання звіту про виконання судового рішення.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 19 березня 2026 року у задоволенні заяви про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі – відмовлено.
Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до Донецького окружного адміністративного суду.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. 
Апелянт вважає, що аналіз статті 382 КАС України дає можливість дійти висновку, що суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції, може встановити судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах відповідно до статті 382 КАС України, який здійснюється шляхом перевірки виконання рішення суду, яке набрало законної сили. 
Відповідно до частини четвертої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України відсутність виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення не перешкоджає розгляду судом заяви про встановлення судового контролю за виконанням такого рішення.
Таким чином, суд має повноваження щодо встановлення судового контролю незалежно від факту відкриття виконавчого провадження, дії або бездіяльність державного виконавця не впливають на можливість здійснення такого контролю.
Судом не враховано, що позивач вчиняв відповідні дії з метою повного виконання рішення суду, що підтверджується зверненнями з адвокатськими запитами до Військової частини НОМЕР_1 .
Однак, представнику позивача відповіді на адвокатські запити від Військової частини НОМЕР_1 не надходили, а отже, як наслідок це фактично перешкоджає отриманню інформації щодо стану виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 липня 2025р. по справі №200/3789/25 та обмежує можливість здійснювати належний контроль за виконанням зазначеного рішення зі сторони представника позивача.
Саме у зв`язку із тривалим не виконанням Військовою частиною НОМЕР_1 своїх обов`язків, було подано заяву про встановлення судового контролю, оскільки це єдиний можливий метод впливу.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Положеннями частини 2 статті 14 КАС України також передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Аналогічні положення містяться в статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтями 14, 370 КАС України.
Відповідно до частини першої статті 382 КАС України (в редакції Закону № 4094-IX від 21.11.2024, що набрав чинності 19.12.2024р.) суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
В адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що судовим рішенням у цій справі не зобов`язано суб`єкта владних повноважень здійснити перерахунок і виплату будь-яких пенсійних та/або соціальних виплат, а тому положення абзацу 2 частини 1 статті 382 КАС України не розповсюджується на спірні правовідносини.
Відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення судового контроля, судом першої інстанції було зазначено, що заявником не надано жодних доказів неможливості примусового виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 липня 2025 року у справі № 200/3789/25 у порядку Закону України «Про виконавче провадження», отже, наразі неможливо стверджувати про наявність підстав для встановлення судового контролю за виконанням цього судового рішення, як і неможливо стверджувати, що примусове виконання цього рішення суду не дасть очікуваних результатів. Таким чином, заявник, стверджуючи про невиконання відповідачем рішення суду, яке набрало законної сили, не надав до суду доказів відсутності результату по завершенню процедури примусового виконання рішення суду.
Проте, судом першої інстанції не було враховано положення частини 4 статті 382 КАС України (в редакції Закону № 4094-IX від 21.11.2024, що набрав чинності 19.12.2024р.) за приписами якої відсутність виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення не перешкоджає розгляду заяви.
Колегія суддів вважає, що відмовляючи в задоволенні заяви про встановлення судового контроля, суд першої інстанції не врахував наведені вище положення про обов`язковість судових рішень для виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Суд першої інстанції не взяв до уваги, що захищене судовим рішенням порушене право позивача тривалий час фактично не відновлюється, що нівелює засадничі принципи адміністративного судочинства.
В рішенні Європейського суду з прав людини від 19.03.1997 у справі Хорнсбі проти Греції зазначено що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожній особі розгляд судом спорів про її цивільні права і обов`язки. У такий спосіб реалізується право на суд, найважливішим аспектом якого є право доступу до правосуддя, тобто право звертатись до суду в цивільних справах. Однак це право стало б ілюзією, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне обов`язкове судове рішення залишалось не діючим на шкоду однієї із сторін. Важко уявити, що стаття 6 Конвенції, докладно описуючи надані сторонам процесуальні гарантії – справедливий, публічний, швидкий розгляд, залишила реалізацію судових рішень без захисту. Якщо вважати що стаття 6 Конвенції говорить тільки про доступ до правосуддя і судового процесу, то це, імовірно, привело б до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що договірні держави зобов`язались дотримуватись, коли вони ратифікували Конвенцію. Виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, повинно розглядатись як невід`ємна частина суду в розумінні статті 6 Конвенції.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що існують об`єктивні причини, які вимагають застосування механізму судового контролю з метою забезпечення належного виконання судового рішення, яке тривалий час набрало законної сили. 
В даній справі суд першої інстанції не взяв до уваги, що підставою для звернення позивача до суду з заявою в порядку статті 382 КАС України стала саме та обставина, що судове рішення в справі тривалий час не виконується відповідачем.
Колегія суддів також звертає увагу, що у своїх запереченнях на заяву позивача про встановлення судового контролю, відповідач взагалі не навів ніякої інформації щодо виконання судового рішення у цій справі.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволенні заяви позивача про встановлення судового контроля.
Посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду з цього питання, викладену у постановах №826/9960/15, 235/7638/16-а, колегія суддів вважає помилковим, оскільки були сформовані за попереднього правового регулювання. Окрім того, справи не є тотожними .
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 320, 321, 322, 325, 328, 329, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Мандрика Владислава Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 19 березня 2026 року по справі №200/3789/25 – задовольнити.
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 19 березня 2026 року по справі №200/3789/25 – скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Повне судове рішення – 07 травня 2026 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 07 травня 2026 року та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Т.Г. Гаврищук

Судді А.А. Блохін

І.В. Сіваченко