ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №295/8991/22 Головуючий у 1-й інст. Петровська М. В.
Категорія 30 Доповідач Панкеєва В. А.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Панкеєвої В.А.,
суддів Галацевич О.М.,
Павицької Т.М.
за участю секретаря Добровольської В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 295/8991/22 за позовом приватного акціонерного товариства "Вібросепаратор" до ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними та удаваними,
за апеляційною скаргою адвоката Мартиненко Юлії Миколаївни, яка діє в інтересах приватного акціонерного товариства "Вібросепаратор"
на рішення  Корольовського районного суду м.Житомира від 04 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Петровської М.В. у м. Житомирі,

встановив:

У вересні 2022 року приватне акціонерне товариство "Вібросепаратор" (далі – ПАТ "Вібросепаратор", позивач) звернулося із позовом до ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , відповідач 1), фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі – ФОП ОСОБА_2 , відповідач 2) про визнання договорів недійсними та удаваними.
Позов мотивовано тим, що між відповідачем 1 та відповідачем 2 (а також товариством з обмеженою відповідальністю "НТК СТЕП" (далі – ТОВ "НТК СТЕП")) у різні періоди були укладені договори оренди об`єктів нерухомого майна (нежитлових приміщень виробничого призначення), зокрема від 14 листопада 2011 року, 22 травня 2012 року, 22 квітня 2015 року та 24 березня 2018 року.
18 лютого 2022 року у справі № 296/5017/18 позов ОСОБА_1 до ПАТ "Вібросепаратор" задоволено частково, стягнуто з ПАТ "Вібросепаратор" на користь ОСОБА_1 на відшкодування упущеної вигоди 299594,39 грн та на відшкодування спричиненої моральної шкоди 300000,00 грн, а всього 599594,00 грн. До розміру упущеної вигоди у суму 299594,39 грн ввійшли суми орендної плати, яку ОСОБА_1 планував отримати від ФОП ОСОБА_2 та ТОВ "НТК СТЕП". У рішенні визначено, що сума неотриманого ОСОБА_1 прибутку (упущеної вигоди) у вигляді неотриманої орендної плати від зданих в оренду виробничих площ, використання яких неправомірно було заблоковано ПАТ "Вібросепаратор". Отже, ПАТ "Вібросепаратор" наділено правом оспорити договори оренди, як заінтересована особа відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Позивач вважає, що оспорювані договори оренди є недійсними та удаваними, такими, що не спрямовані на реальне настання правових наслідків, оскільки зі змісту договорів вбачається плутанина з приміщеннями, які ОСОБА_1 здав в оренду ФОП ОСОБА_2 та ТОВ "НТК СТЕП"; вказані договори належним чином не оформлені, відсутні істотні умови та належні реквізити сторін (дані сторін, банківські реквізити, відсутні підписи та печатки у передбачених випадках), заповнені від руки, без зазначення площ орендованих приміщень, на деяких актах прийому-передачі приміщень відсутні дати, а також не конкретизовано об`єкти оренди (відсутня індивідуалізація приміщень); одні й ті самі приміщення передавались в оренду різним особам одночасно, що виключає можливість реального виконання договорів; відсутні докази фактичної передачі майна в користування, а також повернення об`єктів оренди після закінчення строку договорів; не вказано реквізити, на які повинні сплачуватися кошти за оренду, розмір орендної плати написаний від руки, ким невідомо, розмір орендної плати не змінювався всі роки; відсутні належні докази здійснення орендних платежів, а також не відображено відповідні господарські операції у бухгалтерському обліку сторін. При розгляді справи № 296/5017/18 представник ОСОБА_1 під час дослідження доказів зазначав про наявність взаємозаліку між відповідачами, проте такі докази відсутні, і наведені відомості не відображені у бухгалтерському обліку, що підтверджує той факт, що ОСОБА_1 ніколи не отримував орендну плату від ОСОБА_2 . У матеріалах справи № 296/5017/18 (а.с.134 т.2) наявний акт звірки, підписаний між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зі змісту якого вбачається, що послуга з оренди не може вважатися реальною, гроші за практично надану, але нереалізовану послугу не можуть бути виплачені, але умови оренди залишаються в силі; ОСОБА_2 не сплачував жодних податків та зборів, хоча мав такий обов`язок, як податковий агент згідно з п.п.14.1.180. ст.14 Податкового кодексу України; у всіх договорах оренди, які укладені між відповідачами, між ОСОБА_1 та ТОВ "НТК СТЕП" у пункті 1.5. зазначається про те, що разом із орендою приміщень в користування передаються земельні ділянки, що не відповідає дійсності, оскільки до 2018 року земля під виробничими приміщеннями, якими володів ОСОБА_1 була в користуванні позивача, що підтверджується договором оренди земельної ділянки від 25.10.2002, укладеним з Житомирською міською радою.
На думку позивача, укладення оспорюваних договорів оренди створювало лише видимість правовідносин між відповідачами та було спрямоване на уникнення реального виконання зобов`язань, у тому числі щодо сплати орендної плати та податків, що підтверджується відсутністю фактичних розрахунків між сторонами.
Посилаючись на положення статей 203, 215 ЦК України, позивач просив суд визнати:
- договір №1 оренди об`єкта нерухомості (нежитлового приміщення виробничого призначення) від 14.11.2011, договір № 2 оренди об`єкта нерухомості (нежитлового приміщення виробничого призначення) від 22.05.2012, договір № 4 оренди об`єкта нерухомості (нежитлового приміщення виробничого призначення) від 22.04.2015, договір № 6 оренди об`єкта нерухомості (нежитлового приміщення виробничого призначення) від 24.03.2018, які укладені між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 недійсними;
- визнати договір №1 оренди об`єкта нерухомості (нежитлового приміщення виробничого призначення) від 14.11.2011, договір № 2 оренди об`єкта нерухомості (нежитлового приміщення виробничого призначення) від 22.05.2012, договір № 4 оренди об`єкта нерухомості (нежитлового приміщення виробничого призначення) від 22.04.2015, договір № 6 оренди об`єкта нерухомості (нежитлового приміщення виробничого призначення) від 24.03.2018, які укладені між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 удаваними.
01.04.2024, під час підготовчого провадження, представник позивача - адвокат Сидорчук Ю.М., подала до суду заяву про зміну підстав позову, зазначивши, що 20 лютого 2024 року вона ознайомилася з матеріалами справи № 296/5922/22 у якій наявна відповідь Головного управління ДПС у Житомирській області № 1766/5/06-30-12-03-11 від 14.02.2024 з копіями документів щодо доходів та звітності третіх осіб, ФОП та ОСОБА_2 , ТОВ "НТК СТЕП" з 2011 по 2019 роки. З отриманої від Головного управління ДПС у Житомирській області інформації та наданих документів (зокрема форм податкової звітності, відомостей про доходи фізичних осіб, звітності за формою 1ДФ, даних щодо господарської діяльності ТОВ "НТК СТЕП" та ФОП ОСОБА_2 ) встановлено обставини, які не досліджувалися судом при поданні первісного позову та мають істотне значення для правильного вирішення спору.
Так, аналіз податкової звітності свідчить про відсутність будь-якого відображення господарських операцій, пов`язаних із виконанням спірних договорів оренди, а саме у звітності ФОП ОСОБА_2 відсутні дані про нарахування чи отримання доходу від здачі майна в оренду та про витрати на оренду майна; у звітності ТОВ "НТК СТЕП" відсутні дані про нарахування та виплату орендної плати на користь фізичної особи – орендодавця ОСОБА_1 ; відсутні відомості про виконання обов`язків податкового агента щодо утримання та сплати податків із доходів від оренди. 
Крім того, з отриманих документів убачається, що навіть у випадках, коли сторони формально зазначали про наявність договірних відносин, відповідні суми не відображалися у бухгалтерському та податковому обліку, що є нетиповим для реальних господарських операцій та свідчить про їх формальний характер. 
Зазначене підтверджується також консультативними висновками спеціалістів у сфері бухгалтерського обліку, відповідно до яких у разі фактичного існування орендних правовідносин орендар зобов`язаний відображати нарахування орендної плати у податковій звітності незалежно від факту її сплати, а орендодавець — відповідний дохід. Відсутність такого відображення свідчить про відсутність реального нарахування орендної плати як господарської операції.
Таким чином, вказані докази прямо спростовують факт реального виконання спірних договорів оренди та підтверджують, що оспорювані договори оренди свідчать про удаваність та фіктивність правочинів, які укладені між відповідачами.
Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 23 липня 2024 року відмовлено у прийнятті до розгляду та повернуто представнику позивача заяву про зміну підстав позову у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Вібросепаратор" до ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними та удаваними.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 23 липня 2024 року скасувано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Даною постановою встановлено, що предметом позову у цій справі у первісній редакції позовної заяви були вимоги немайнового характеру про визнання удаваними договорів оренди нерухомого майна, укладених між відповідачами.
Такі ж вимоги були зазначені позивачем й у заяві від 01 квітня 2024 року. Тобто, жоден із вище перелічених способів зміни предмета позову не був застосований позивачем. Аналіз цієї заяви свідчить про те, що позивачем доповнено підстави позову, а саме вказано ще й на ту обставину, що спірні договори мають ознаки фіктивності.
Удавані та фіктивні правочини є самостійними різновидами недійсних правочинів. Однак, на переконання позивача, спірним правочинам властива як удаваність, так й фіктивність. При цьому, позовні вимоги у заяві від 01 квітня 2024 року залишилися незмінними, доповнено лише підстави для визнання цих правочинів недійсними.
Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 19 лютого 2025 року прийнято до судового розгляду заяву представника позивача про зміну підстав позову від 01.04.2024 у цивільній справі № 295/8991/22. 
Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 04 грудня 2025 року у задоволенні цивільного позову ПАТ "Вібросепаратор" до ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними та удаваними, - відмовлено. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що предметом спору є саме визнання правочинів удаваними, а не фіктивними. Позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , які є сторонами правочинів, виникли інші правовідносини, ніж передбачені оспорюваними договорами оренди. ПАТ "Вібросепаратор" не доведено, що оспорювані договори оренди є удаваними, тобто такими, що вчинено сторонами для приховання інших правочинів, який вони насправді вчинили, і що воля сторін договорів оренди була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, які передбачені укладеними між ними правочинами.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, адвокат Мартиненко Ю.М., яка діє в інтересах ПАТ "Вібросепаратор" подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Позивач вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, неповного з`ясування обставин справи та неналежної оцінки доказів.
Так, зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги, що укладаючи фіктивні договори оренди і переукладаючи їх періодично сторони намагалися приховати, що ці договори укладені без настання реальних наслідків, отже наявні факти укладення удаваних правочинів. Відповідачі вчиняючи удавані правочини (укладаючи фіктивні договори оренди) планували стягнення упущеної вигоди з позивача і розуміли, що вчиняють фіктивний правочин, укладаючи договори оренди виключно на папері, без виконання прав та обов`язків за договорами. З метою створення уявлення про реальність правовідносин, для підтвердження, що договори укладалися для настання реальних наслідків, відповідач 1 зазначає про те, що є акт звірки між відповідачами і що взагалі, у них був взаємозалік. Фактично відповідачі уклали договори оренди приховуючи при цьому, що ці договори оренди є фіктивними. Оспорювані договори є удаваними та підлягають визнанню їх недійсними, оскільки волевиявлення сторін було спрямоване не на реальну передачу майна в оренду, а на створення формальних підстав для подальшого стягнення з позивача упущеної вигоди у справі №296/5017/18, що суперечить вимогам статей 203, 215, 235 ЦК України. Звертає увагу, що на відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
 
Оспорювані договори є такими, що порушують засади цивільного законодавства, такі як, доброчесність та законність, дотримання яких є необхідним для учасників цивільно-правових відносин при укладенні ними правочинів, а недотримання перерахованих засад, має наслідком визнання таких правочинів недійсними (ч.1 ст.203 ЦК України). Отже, вказані договори укладені між відповідачами є фіктивними, оскільки вони не можуть вважатися такими, що мали наслідком їх укладення настання для сторін передбачених законом для типових договорів оренди правових наслідків та удаваними, оскільки не мали наміром виникнення прав та обов`язків характерних для договорів оренди нерухомого майна, крім того, вчинялися на приховання реального правочину, який вчинявся з наміром завдати шкоду правам та інтересам ПАТ "Вібросепаратор" шляхом безпідставного збагачення відповідачів за рахунок позивача.
Суд першої інстанції не встановив усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема, не дослідив фактичне виконання договорів; не перевірив реальність орендних правовідносин; не встановив, чи виникали у сторін реальні права та обов`язки. При цьому суд не врахував, що відсутність фактичного виконання договорів у сукупності з іншими доказами свідчить про їх формальний характер. В порушення вимог цивільного процесуального законодавства не надав належної оцінки ключовим доказам сторони позивача, зокрема відповіді ГУ ДПС у Житомирській області; податковій звітності відповідачів; консультативним висновкам спеціалістів з бухгалтерського обліку. Зазначені докази свідчать про відсутність нарахування та виплати орендної плати; невідображення господарських операцій у податковому обліку; відсутність виконання обов`язків податкового агента та підтверджують відсутність реальних орендних відносин між сторонами.
Оскаржуване рішення не містить мотивів відхилення доказів позивача, а також не містить аналізу їх належності, допустимості та достовірності, що суперечить вимогам статей 89, 263 ЦПК України. Фактично суд обмежився загальними висновками без наведення причин, з яких надані докази не прийняті до уваги та послався на висновки, викладені в ухвалі від 23.07.2024, яка була скасована судом апеляційної інстанції, що свідчить про порушення принципу обов`язковості судових рішень вищої інстанції. 
Також позивач не погоджується з висновком суду про неправильний спосіб захисту, оскільки відповідно до статей 15, 16 ЦК України він як заінтересована особа має право оспорювати правочини, які порушують його права та інтереси. Обраний спосіб захисту відповідає характеру порушеного права, оскільки саме на підставі спірних договорів було стягнуто з позивача упущену вигоду. 
 
Враховуючи вищевикладене, просив визнати договори оренди (нежитлових приміщень виробничого призначення) № 1, 2, 4, 6 укладені між відповідачами удаваними та такими, що не відповідають засадам цивільного законодавства та порушують ч.1, 5 ст.203 ЦК України, а отже недійсними. 
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду на 11:30 год 23 квітня 2026 року.
12 березня 2026 року відповідач ОСОБА_1 подав відзив, у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставні та такими, що не відповідають вимогам закону та правовим позиціям Верховного Суду, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції, не спростовують їх правильності та не дають підстав для скасування рішення. Позивач фактично намагається поставити під сумнів дійсність договорів оренди, посилаючись не на обставини їх укладення, а на питання їх виконання, що суперечить правовій природі недійсності правочинів. Відповідно до усталеної практики Верховного Суду невиконання або неналежне виконання договору не є підставою для визнання його недійсним. 
Разом з тим, рішення суду у справі №296/5017/18 встановлює, що орендні відносини були реальними, приміщення передані орендарям за актами приймання-передачі, а неможливість їх використання була зумовлена саме протиправними діями ПАТ "Вібросепаратор", яке перешкоджало доступу до майна. Позивач діє суперечливо, оскільки раніше визнавав наявність орендних відносин, що підтверджується його процесуальними документами та офіційною перепискою, однак після ухвалення рішення про стягнення упущеної вигоди змінив позицію та почав оспорювати ці ж договори, що свідчить про недобросовісність та зловживання процесуальними правами. 
Посилання позивача на податкову звітність та консультативні висновки є неналежними доказами, оскільки відсутність відображення господарських операцій у бухгалтерському чи податковому обліку не спростовує факту існування правочину та передачі майна. 
Крім того, вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки фактично намагається переглянути встановлені судом обставини та наслідки вже вирішеного спору шляхом подання нового позову про недійсність договорів, що суперечить правовим позиціям Верховного Суду. Обов`язок доведення підстав недійсності правочинів покладається на позивача, однак належних і допустимих доказів, які б підтверджували удаваність або фіктивність договорів саме на момент їх укладення, останнім не надано.
12 березня 2026 року відповідач ФОП ОСОБА_2 подав відзив, у якому також просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Відповідач заперечує щодо доводів апеляційної скарги, вважає їх необґрунтовані та такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Посилається на те, що позивач обґрунтовує позов не обставинами укладення договорів, а їх виконанням, що суперечить правовій природі недійсності правочинів. Відповідно до практики Верховного Суду, невиконання або неналежне виконання договору не є підставою для визнання його недійсним, оскільки така оцінка має надаватися на момент його вчинення. Факт існування та реальності спірних договорів оренди, а також передання майна орендарям уже встановлений судовими рішеннями, що набрали законної сили, зокрема у справах №240/10975/19 та №296/5017/18, якими встановлено укладення оспорюваних договорів оренди; передачу приміщень за актами приймання-передачі; використання майна орендарями. Зазначені обставини мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доказуванню у цій справі. 
Позивач фактично намагається переглянути встановлені судом обставини та уникнути виконання рішення у справі про стягнення коштів шляхом подання окремого позову про недійсність договорів. Такий спосіб захисту суперечить правовій позиції Верховного Суду, відповідно до якої боржник повинен захищати свої права у межах відповідного провадження, а не шляхом ініціювання нового спору. 
На думку, відповідача позивач не довів, яке саме його право було порушено на момент укладення договорів, а поданий позов спрямований не на захист права, а на створення штучних підстав (преюдиційних фактів) для інших судових спорів. За відсутності порушеного права та предмета спору вимоги позову не можуть бути задоволені. 
Крім того, зазначає, що надані позивачем докази, а саме податкова звітність та відсутність бухгалтерського обліку; консультативні висновки спеціалістів є неналежними у цій категорії спорів. Відсутність податкового або бухгалтерського обліку не впливає на дійсність правочину, а може тягнути лише відповідальність у сфері податкового законодавства. Крім того, надані консультативні висновки не відповідають вимогам до експертного висновку та не можуть вважатися належними доказами. Факт укладення та виконання договорів підтверджується належними доказами, зокрема: договорами оренди; актами приймання-передачі майна; фактичними діями сторін щодо користування приміщеннями. Саме ці документи, відповідно до практики Верховного Суду, є належними доказами існування орендних правовідносин. Позивач протягом тривалого часу змінює правову позицію, висуває взаємовиключні доводи (фіктивність, удаваність, порушення обліку), що свідчить про зловживання процесуальними правами та суперечливу поведінку. Така поведінка суперечить принципу добросовісності та доктрині заборони суперечливої поведінки. 
 
В судовому засіданні 23 квітня 2026 року оголошено перерву до 14 год 30 хв 28 травня 2026 року у зв`язку з проблемами в роботі підсистеми відеоконференцзв`язку, які призвели до неможливості проведення судового засідання.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися, подали клопотання з проханням справу розглядати у їх відсутності.
За приписами ст.372 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Представник позивача апеляційну скаргу підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити. 
Вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає частково.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 (орендодавець) 14 листопада 2011 року уклав із ФОП ОСОБА_2 (орендар) договір №1 оренди об`єкта нерухомості (нежитлового приміщення виробничого призначення), за умовами якого частину виробничого приміщення загальною площею 460 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , разом з земельною ділянкою площею 0,1735 га, надав орендарю у платне користування, з розрахунку орендної плати 10 грн за один квадратний метр, на 24 місяці. Сторонами підписаний акт прийому-передачі вищевказаного приміщення в оренду (Додаток № 2) (а.с.76-81 т.1).
22 травня 2012 року між ОСОБА_1 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_2 (орендар) укладено договір №2 оренди об`єкта нерухомості (нежитлового приміщення виробничого призначення), за умовами якого частина виробничого приміщення загальною площею 460 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , разом з земельною ділянкою площею 0,1735 га, надана орендарю у платне користування, з розрахунку орендної плати 12 грн за один квадратний метр, на 35 місяців. Сторонами підписаний акт прийому-передачі вищевказаного приміщення в оренду (Додаток № 2) (а.с.82-87 т.1).
22 травня 2012 року між ОСОБА_1 (орендодавець) та ТОВ "НТК-СТЕП" (орендар) укладено договір №3 оренди об`єкта нерухомості (нежитлового приміщення виробничого призначення), за умовами якого частина виробничого приміщення загальною площею 396 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , разом з земельною ділянкою площею 0,1735 га, надані орендарю у платне користування, з розрахунку орендної плати 12 грн за один квадратний метр, на 35 місяців. Сторонами підписаний акт прийому-передачі вищевказаного приміщення в оренду (Додаток № 2) (а.с.88-93 т.1).
22 квітня 2015 року між ОСОБА_1 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_2 (орендар) укладено договір №4 оренди об`єкта нерухомості (нежитлового приміщення виробничого призначення), за умовами якого частина виробничого приміщення загальною площею 460 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , разом з земельною ділянкою площею 0,1735 га, надана орендарю у користування, з розрахунку орендної плати 12 грн за один квадратний метр, на 35 місяців. Сторонами підписаний акт прийому-передачі вищевказаного приміщення в оренду (Додаток № 2) (а.с.94-99 т.1).
22 квітня 2015 року між ОСОБА_1 (орендодавець) та ТОВ "НТК-СТЕП" (орендар) укладено договір №5 оренди об`єкта нерухомості (нежитлового приміщення виробничого призначення), за умовами якого частина виробничого приміщення загальною площею 396 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , разом з земельною ділянкою площею 0,1735 га, надані орендарю у платне користування, з розрахунку орендної плати 12 грн за один квадратний метр, на 35 місяців. Сторонами підписаний акт прийому-передачі вищевказаного приміщення в оренду (Додаток № 2) (а.с.100-105 т.1).
24 березня 2018 року між ОСОБА_1 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_2 (орендар) укладено договір №6 оренди об`єкта нерухомості (нежитлового приміщення виробничого призначення), за умовами якого частина виробничого приміщення загальною площею 460 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , разом з земельною ділянкою площею 0,1735 га, надана орендарю у користування, з розрахунку орендної плати 20 грн за один квадратний метр, на 35 місяців. Сторонами підписаний акт прийому-передачі вищевказаного приміщення в оренду (Додаток № 2) (а.с.106-111 т.1).
24 березня 2018 року між ОСОБА_1 (орендодавець) та ТОВ "НТК-СТЕП" (орендар) укладено договір №7 оренди об`єкта нерухомості (нежитлового приміщення виробничого призначення), за умовами якого частина виробничого приміщення загальною площею 396 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , разом з земельною ділянкою площею 0,1735 га, надана орендарю у користування, з розрахунку орендної плати 20 грн за один квадратний метр, на 35 місяців. Сторонами підписаний акт прийому-передачі вищевказаного приміщення в оренду (Додаток № 2) (а.с.112-117 т.1).
Згідно договору оренди земельної ділянки від 25.10.2002, зареєстрованого в книзі записів державної реєстрації договорів оренди № 109 від 12.11.2002, Житомирська міська рада (орендодавець) передала в оренду ВАТ "Вібросепаратор" (орендар) земельну ділянку площею 8,3710 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 25 років (а.с.120-121).
Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 18 лютого 2022 року у справі № 296/5017/18 позов ОСОБА_1 до ПАТ "Вібросепаратор" задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "Вібросепаратор" на користь ОСОБА_1 на відшкодування упущеної вигоди 299594,39 грн та на відшкодування спричиненої моральної шкоди 300000,00 грн, а всього 599594,00 грн (а.с.70-75 т.1).
Постановою Житомирського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 296/5017/18 рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 18 лютого 2022 року в частині відшкодування моральної шкоди змінено, зменшено суму, яка підлягає стягненню з ПАТ "Вібросепаратор" на користь ОСОБА_1 , з 300000 грн до 100000 грн, а також – загальну суму з 599594 грн до 399594 грн. У решті рішення залишено без змін.
Даним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення корпусу №101 (прим. 36-43), загальною площею 867,4 м2, яке розташоване в АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів реєстраційний номер 5373 від 17.05.2011 та витягом про державну реєстрацію прав №30057132 від 24.05.2011. Вказане приміщення до моменту придбання його ОСОБА_1 належало ТОВ "Вентиляторний завод", не є відокремленою будівлею і входить до складу загальної будівлі, що наразі належить ПАТ "Вібросепаратор", яке розташоване на земельній ділянці площею 8,3710 га, яка, в свою чергу, перебуває у власності територіальної громади Житомирської міської ради та у відповідності до договору оренди від 25.10.2002 передана ВАТ "Вібросепаратор" в оренду (на даний час реорганізовано у ПАТ). Земельна ділянка, на якій знаходяться придбані приміщення, перебувала у складі орендованої ПАТ "Вібросепаратор" земельної ділянки, тобто, фактично під`їздні шляхи до майна позивача перебувають у користуванні відповідача.
ОСОБА_1 уклав з третіми особами договори оренди належного йому приміщення: з ФОП ОСОБА_2 – Договір №1 оренди об`єкта нерухомості (нежитлового приміщення виробничого призначення) від 14.11.2011, Договір №2 оренди об`єкта нерухомості (нежитлового приміщення виробничого призначення) від 22.05.2012, Договір №4 оренди об`єкта нерухомості (нежитлового приміщення виробничого призначення) від 22.04.2015; з ТОВ "НТК СТЕП" - Договір №3 оренди об`єкта нерухомості (нежитлового приміщення виробничого призначення) від 22.05.2012, Договір №5 оренди об`єкта нерухомості (нежитлового приміщення виробничого призначення) від 22.04.2015. В даних договорах сторони передбачили обов`язок укласти договір оренди нерухомості виробничого призначення – нежитлового приміщення і обов`язок орендарів здійснювати щомісячно орендну плату за користування ним.
Орендарі прийняли приміщення, про що уклали Акти прийому-передач приміщення в оренду, завезли устаткування та були готові приступити до господарської діяльності, проте керівництво ПАТ "Вібросепаратор" почало чинити перешкоди ОСОБА_1 , орендарям, працівникам та автотранспорту, які полягали у недопущенні власника майна до належного йому приміщення, забороні проходу/під`їзду працівників та автотранспорту через земельну ділянку, на якій знаходиться придбане приміщення.
Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира №296/8549/14-ц від 25.11.2015, зміненим рішенням апеляційного суду Житомирської області від 17.05.2016, вирішено визнати припиненим договір оренди землі, укладений 25.10.2002 між ВАТ (на даний час - ПАТ) "Вібросепаратор" та Житомирською міською радою, в частині оренди земельної ділянки загальною площею 0,1735 га (з них: 0,1239 га під будівлею та 0,0442 га для її обслуговування), що розташована в АДРЕСА_1 , яка згідно проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, виготовленого колективним підприємством "Житомирводпроект", необхідна для обслуговування нежитлового приміщення корпусу №101 (прим. 36-43), загальною площею 867,4 м2, яке розташоване в АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 .
Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира №296/5417/16-ц від 24.01.2017, зміненим рішенням апеляційного суду Житомирської області від 21.03.2017, вирішено встановити постійний земельний сервітут по наявному шляху на земельній ділянці, що перебуває в оренді ПАТ "Вібросепаратор", площею 0,1402 га (позначеному під №1 у експлікації угідь зведеного кадастрового плану КП "Житомирводпроект", розробленого по формі №6-зем) для проходу, проїзду автотранспорту до нежитлового приміщення корпусу №101 (прим.36-43), загальною площею 867,4 кв.м. по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , та земельних ділянок площею 0, 1735 га, що перебувають у користуванні ОСОБА_1 ..
Крім цього, рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 року у справі № 240 /8772/19 також було встановлено, що ПАТ "Вібросепаратор" не виконав рішення суду від 10.12.2018 щодо зобов`язання утримуватися від дій, які б заважали власнику приміщення ОСОБА_1 використовувати його за призначенням, забезпечити безперешкодний прохід людей та проїзд обслуговуючого автотранспорту через існуючі охоронні пости (прохідні) та існуючою дорогою, які належать Публічному акціонерному товариству "Вібросепаратор» " до належного ОСОБА_1 приміщення. 
Крім цього, факт здачі ОСОБА_1 власного приміщення в оренду ФОП ОСОБА_2 та ТОВ "НТК СТЕП" також підтверджується рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року по справі №240/10975/19, відповідно до якого суд встановив, що ОСОБА_1 належне йому приміщення здає в оренду.
Отже, судом встановлено протиправну поведінку відповідача, яка виразилась у невиконанні рішення суду та недопуску по встановленому судом сервітуту орендарів до орендованого у ОСОБА_1 приміщення, що, в свою чергу, унеможливлювало належне виконання ОСОБА_1 договору про надання приміщень в оренду та призвело до втрати доходу.
Частиною 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, обставини, встановлені рішенням суду, що набрали законної сили, обставини щодо існування орендних правовідносин, передачі майна в користування та перешкод у його використанні, мають преюдиційне значення незалежно від правової кваліфікації спору та не підлягають повторному доказуванню у цій справі. 
Відтак твердження позивача про відсутність фактичної передачі майна в оренду та відсутність реальних орендних правовідносин фактично спрямовані на спростування обставин, установлених судовими рішеннями, які набрали законної сили, що є неприпустимим у силу вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорення.
Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі у застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права викладених у постановах Верховного Суду.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 296/11400/19. Статтею 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню, крім договору, предметом якого є майно державної або комунальної власності, який підлягає нотаріальному посвідченню у разі, якщо він укладений на строк більше п`яти років (ч.1 ст.793 ЦК України).
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. 
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст.215 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Отже, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушуюється (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17.
Удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний "маскувати" волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі норм, що регулюють цей правочин (постанови Верховного Суду від 04 серпня 2022 року в справі № 607/5148/20, від 01 лютого 2023 року в справі № 711/5843/20).
Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).
Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визначити, який правочин сторони вчинили насправді, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним (постанова Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 398/4220/17).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні договори є удаваними та фіктивними правочинами, що суперечить вимогам цивільного законодавства та відповідно до положень статей 203, 215, 235 Цивільного кодексу України є підставою для визнання їх недійсними. 
Позивач зазначив, що укладаючи фіктивні договори оренди і переукладаючи їх періодично сторони намагалися приховати, що ці договори укладені без наміру настання реальних правових наслідків, отже наявні факти укладення удаваних правочинів. Укладено по суті фіктивний правочин, але надано йому вигляд удаваного.
Перевіривши обставини справи, встановлені судом першої інстанції та аргументи учасників справи, колегія суддів, зауважує, що у цих спірних правовідносинах позивач не довів, що оспорювані договори оренди є удаваними, тобто такими, що їх вчинено для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Судом не встановлено, що сторони з учиненням оспорюваних правочинів навмисно виразили назовні волю, яка не відповідала їх дійсній внутрішній волі.
Посилання представника позивача на те, що вказані договори належним чином не оформлені, без реквізитів сторін, заповнені від руки, без зазначення площ орендованих приміщень, на деяких актах прийому-передачі відсутні дати, а також на те, що ОСОБА_1 ніколи не отримував орендну плату від ФОП ОСОБА_2 , не свідчить про удаваність договорів оренди.
Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний (постанова від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач намагається одночасно довести як удаваність, так і фіктивність.
Апелянт стверджує, що спірні договори одночасно є фіктивними та удаваними, проте не зазначає, який саме правочин сторони приховували шляхом укладення договорів оренди, що є обов`язковою ознакою удаваного правочину відповідно до статті 235 ЦК України.  Одночасне посилання позивача на удаваність та фіктивність правочинів свідчить про відсутність чітко визначеної правової позиції, оскільки зазначені підстави є різними за своєю правовою природою та взаємовиключними.  Така суперечливість доводів свідчить про відсутність послідовної правової позиції позивача та не підтверджує наявності передбачених законом підстав для визнання спірних правочинів недійсними».  При укладенні удаваного правочину існує інший правочин, сторони при укладенні виражали іншу волю, ніж ту, що висловлена у договору, і передбачали інші правові наслідки, а при укладенні фіктивного правочину, воля сторін не направлена на жодний правочин.		

Водночас помилковим є висновок суду першої інстанції, що предметом спору є саме визнання правочинів удаваними, а не фіктивними, тому суд не вправі самостійно визнавати правочини фіктивними, якщо це не є предметом спору, та, відповідно, не досліджує такі правочини на ознаки їх фіктивності, оскільки такі обставини не входять в предмет доказування у справі. 
Так, постановою Житомирського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року встановлено, що предметом позову у цій справі у первісній редакції позовної заяви були вимоги немайнового характеру про визнання удаваними договорів оренди нерухомого майна, укладених між відповідачами. Такі ж вимоги були зазначені позивачем й у заяві від 01 квітня 2024 року. Тобто, жоден із вище перелічених способів зміни предмета позову не був застосований позивачем. Аналіз цієї заяви свідчить про те, що позивачем доповнено підстави позову, а саме вказано ще й на ту обставину, що спірні договори мають ознаки фіктивності.
Виходячи з викладеного, суд першої інстанції всупереч вимогам ЦПК України послався на обставини встановлені ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 23 липня 2024 року, яка не набрала законної сили.
Разом із тим зазначена помилка не вплинула на правильність висновку суду першої інстанції про відмову в позові, оскільки навіть за умови перевірки доводів щодо фіктивності правочинів позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності наміру сторін створити правові наслідки, обумовлені спірними договорами.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що предметом доказування у справах про визнання правочину недійсним є обставини, які існували на момент його вчинення, а не подальша поведінка сторін чи виконання договору. Отже, доводи позивача, які стосуються невиконання або неналежного виконання договорів, самі по собі не можуть свідчити про їх недійсність.
Позивач не довів відсутності передачі орендованого майна та відсутності фактичного користування орендованим майном, визначеним оспорюваними договорами. 
Посилання апелянта на відсутність відображення господарських операцій у податковому та бухгалтерському обліку, відсутність розрахунків між сторонами, а також на інші обставини, що стосуються фактичного виконання договорів, є юридично нерелевантними для вирішення питання про дійсність правочинів і не спростовують презумпції їх правомірності, встановленої статтею 204 ЦК України. Оскільки такі обставини можуть свідчити лише про можливі порушення податкового законодавства, але не впливають на факт укладення та дійсність договору.
Саме по собі невідображення господарських операцій у податковому чи бухгалтерському обліку не спростовує факту укладення та виконання цивільно-правового договору і не є самостійною підставою для визнання правочину недійсним, оскільки питання дотримання податкового законодавства та питання дійсності правочину регулюються різними галузями права.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що предметом доказування у справах про визнання правочину недійсним є обставини, які існували на момент його вчинення. Натомість апелянт обґрунтовує свої вимоги обставинами, пов`язаними з виконанням або неналежним виконанням оспорюваних договорів, що за своєю правовою природою не є підставою для визнання їх недійсними.
Презумпція правомірності правочину покладає обов`язок доведення підстав його недійсності на позивача, однак належних та допустимих доказів, які б свідчили про удаваність чи фіктивність правочинів на момент їх укладення, матеріали справи не містять.
Позивачем не доведено наявності порушеного, невизнаного або оспорюваного права саме на момент укладення спірних правочинів, що є обов`язковою умовою для звернення до суду з вимогою про визнання правочинів недійсними та є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Надані позивачем докази не підтверджують наявності умислу сторін на укладення фіктивних правочинів або на приховання інших правочинів, що виключає можливість визнання спірних договорів відповідно фіктивними чи удаваними.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
З урахуванням вищевикладеного, оцінивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено, що оспорювані договори є удаваними та фіктивними.
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції, не спростовують їх правильності, що відповідно до вимог цивільного процесуального закону не є підставою для скасування судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України", № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення
Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).
Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували ухвалене у справі рішення суду першої інстанції.
Разом із тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що окремі мотиви рішення суду першої інстанції не повною мірою відповідають правильному застосуванню норм матеріального та процесуального права, зокрема в частині правової оцінки підстав заявленого позову, у зв`язку з чим рішення підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, без зміни його резолютивної частини.
Тому рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 04 грудня 2025 року слід змінити, а подану апеляційну скаргу задовольнити частково.
Вирішуючи питання судових витрат відповідно статті 141 ЦПК України, з урахуванням того, що апеляційна скарга ПАТ "Вібросепаратор" з викладених у ній підстав задоволенню не підлягає, понесені судові витрати слід залишити за ним. 
Колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог статей 133, 137, 141 ЦПК України відшкодуванню підлягають лише ті витрати на професійну правничу допомогу, які є належним чином підтвердженими та доведеними.
Разом із заявою про стягнення витрат на професійну правничу допомогу сторона повинна надати суду докази фактичного понесення таких витрат, зокрема договір про надання правничої допомоги, документи щодо обсягу виконаних адвокатом робіт, а також докази оплати відповідних послуг або виникнення обов`язку їх сплатити.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу підлягає доказуванню стороною, яка заявляє вимогу про їх компенсацію.
Оскільки відповідачем ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт понесення витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір, підстави для їх відшкодування відсутні.
За таких обставин заява ОСОБА_1 про компенсацію витрат на правничу допомогу від 14.05.2026 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
ухвалив:

Апеляційну скаргу Мартиненко Юлії Миколаївни, яка діє в інтересах приватного акціонерного товариства "Вібросепаратор" задовольнити частково.
Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 04 грудня 2025 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 04 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.А. Панкеєва

Судді О.М. Галацевич

Т.М. Павицька 

Повне судове рішення складено 01 червня 2026 року.