УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/9933/24 Головуючий у 1-й інст. Коцюба О. М. 
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М., 
суддів: Павицької Т.М., Бондар О.О.,
за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
справу №296/9933/24 за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Волкової Євгенії Олегівни, за участю стягувача Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр»,
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр»
на ухвалу Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 01 грудня 2025 року, яка постановлена під головуванням судді Коцюби О.М. у м.Звягелі,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2025 року боржник ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою в порядку розділу VII ЦПК України. Просила: визнати неправомірними дії приватного виконавця Волкової Євгенії Олегівни у виконавчому провадженні №7464105 від 29 жовтня 2025 року; скасувати постанови, видані приватним виконавцем, від 29 жовтня 2025 року «Про арешт коштів боржника» та від 03 листопада 2025 року «Про визначення поточного рахунку»; зобов`язати приватного виконавця Волкову Євгенію Олегівну зняти арешт із банківського рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в АТ «Райффайзен Банк».
Скарга обґрунтована тим, що в провадженні приватного виконавця Волкової Є.О. перебуває виконавче провадження №79464105 із примусового виконання виконавчого листа №296/9933/24, виданого 02 жовтня 2025 року. Державним виконавцем 29 жовтня 2025 року винесено постанову про арешт коштів на рахунку та не повідомлено про відкриття провадження. Про вказані дії вона (боржник) дізналася 03 листопада 2025 року із застосунку «Дія». Приватним виконавцем 03 листопада 2025 року винесена постанова про визначення поточного рахунку фізичної особи-боржника у банку для здійснення видаткових операцій у розмірі двох мінімальних заробітних плат. Із 2023 року вона ( ОСОБА_1 ) є особою з інвалідністю та отримує пенсію на рахунок № НОМЕР_1 , який відкритий в АТ «Райффайзен Банк». Також на вказаний рахунок вона отримує заробітну плату. Вважає зазначені вище дії приватного виконавця неправомірними, оскільки вони порушують вимоги чинного законодавства України. Постанови приватного виконавця є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки винесені в порушення приписів Закону України «Про виконавче провадження». Постановою приватного виконавця обмежений доступ до всіх її грошових коштів, у вигляді пенсії і заробітної плати та позбавлено засобів до існування, враховуючи, що вона є особою з інвалідністю, потребує дорогого вартісного лікування та виховує сама доньку. Між тим, відповідно до ст.25 Закону України «Про оплату праці» забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством. 

Ухвалою Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 01 грудня 2025 року скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Волкової Євгенії Олегівни задоволено частково. Скасовано постанову приватного виконавця Волкової Євгенії Олегівни «Про арешт коштів боржника» від 29 жовтня 2025 року. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду; стягнути з ОСОБА_1 витрати на правову (правничу) допомогу в сумі 11 000 грн.
Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що подана боржником ОСОБА_1 скарга не відповідає вимогам частини третьої ст.448 ЦПК України, оскільки в ній не зазначено стягувача за виконавчим провадженням та ідентифікатора для повного доступу до інформації про виконавче провадження. Відповідно до вимог частини п`ятої ст.448 ЦПК України, суд першої інстанції встановивши, що скарга подана без додержання вимог вказаної статті, повинен був повернути таку скаргу скаржнику без розгляду протягом чотирьох днів після її надходження до суду. ТзОВ «Коллект Центр», як стягувач, не було належним чином повідомлене про розгляд скарги, матеріали скарги не отримувало, що позбавило стягувача можливості реалізувати свої процесуальні права. Крім того, 25 листопада 2025 року ТзОВ «Коллект Центр» подавало заяву про ознайомлення з матеріалами скарги, але вказана заява була судом першої інстанції проігнорована. Оскаржувана ухвала постановлена без обов`язкової участі стягувача та його повідомлення, що імперативно передбачено ст.450 ЦПК України.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. За змістом частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Стягувач, боржник, приватний виконавець Волкова Є.О. та їх представники в судове засідання не з`явилися. Учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.76-78). Представник стягувача ТзОВ «Коллект Центр» Воронков О.М. спрямував заяву про розгляд справи без його участі. Одночасно зазначив, що підтримує апеляційну скаргу та на її задоволенні наполягає. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Частина перша ст.129-1 Конституції України передбачає, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

За статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина перша ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язує виконавця вживати передбачених цим Законом заходи щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Із метою забезпечення реалізації покладених Законом України «Про виконавче провадження» на виконавця обов`язків із примусового виконання судового рішення в розділі VII ЦПК України регламентовано процедуру судового контролю за виконанням судового рішення.

Так, відповідно до ст.447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що в провадженні приватного виконавця Волкової Є.О. перебуває виконавче провадження №79464105 із примусового виконання виконавчого листа №296/9933/24, виданого 02 жовтня 2025 року Звягельським міськрайонним судом Житомирської області.

Приватним виконавцем Волковою Є.О. 29 жовтня 2025 року винесена постанова про арешт коштів боржника (а.с.223 т.1).

Приватним виконавцем Волковою Є.О. 30 жовтня 2025 року винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, якою постановлено здійснювати відрахування із суми доходів ОСОБА_1 у розмірі 20% доходів щомісяця до погашення загальної суми заборгованості, яка складає 44 592,40 грн (а.с.224 т.1).

03 листопада 2025 року приватним виконавцем Волковою Є.О. винесено постанову про визначення поточного рахунку фізичної особи-боржника у банку для здійснення видаткових операцій, якою визначено для боржника ОСОБА_1 поточний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у АТ «Райффайзен Банк», для здійснення видаткових операцій на суму в розмірі, що протягом одного календарного місяця не перевищує двох розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом про Державний бюджет на 01 січня поточного календарного року (а.с.222 т.1).

Із довідки від 14 листопада 2025 року №81-23/4/А/7887, виданої АТ «Райффайзен Банк», убачається, що ОСОБА_1 17 квітня 2024 року у банку відкрито картковий рахунок фізичної особи для зарахування пенсії та інших платежів відповідно до законодавства, номер рахунку № НОМЕР_1 (а.с.220 т.1).

Частиною першою ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному ст.35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до ст.15-1 Закону України "Про електроенергетику", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до ст.19-1 Закону України "Про теплопостачання", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до ст.26-1 Закону України "Про теплопостачання", ст.18-1 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до пункту 1 частини другої ст.8 Закону України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України», на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом (частина друга ст.48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Відповідно до частини третьої ст.52 Закону України «Про виконавче провадження», не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Статтею 68 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів/електронних грошей, що знаходяться на рахунках у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Зазначене правило визначає ті кошти, що складають заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника як особливий об`єкт, на який може бути звернуто стягнення на виконання виконавчого документа, та обмежує таке стягнення відсутністю інших коштів та/або об`єктів для стягнення, видами боргових зобов`язань (періодичні платежі) та сумою стягнення.

За змістом частини першої ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Отже, згідно з наведеними приписами Закону України «Про виконавче провадження» кошти, що складають заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, можуть бути об`єктом звернення стягнення за виконавчим документом, а виконавець має повноваження звернути стягнення на такі кошти боржника, однак лише за певних умов: 1) якщо у боржника відсутні інші кошти та/або об`єкти для стягнення; 2) якщо стягнення за виконавчим документом має характер періодичних платежів; 3) якщо сума стягнення за виконавчим документом не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Відповідно до ст.72 Закону України «Про виконавче провадження», на допомогу з державного соціального страхування, що виплачується в разі тимчасової непрацездатності та в інших випадках, допомогу по безробіттю та соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства, призначену відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю", стягнення може бути звернено виключно за рішеннями про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також втратою годувальника.

Разом з тим, 26 березня 2022 року набув чинності Закон України №2129-IX "Про внесення зміни до розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України «Про виконавче провадження", яким зазначений розділ Закону України «Про виконавче провадження» був доповнений, зокрема, пунктом 10-2.

Підпунктом 3 пункту 10? розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, припиняється звернення стягнення на пенсію, стипендію (крім рішень про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок кримінального правопорушення, та рішень, боржниками за якими є громадяни Російської Федерації).

Із огляду на наведені приписи розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" колегія суддів зазначає, що в період дії воєнного стану з пенсійного/стипендійного рахунку боржника – громадянина України не можуть бути списані кошти, отримані боржником як пенсія/стипендія, при примусовому виконанні судових рішень, які не пов`язані зі стягнення аліментів, відшкодуванням шкоди заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок кримінального правопорушення.

Колегія суддів звертає увагу, що накладення арешту на кошти (майно) боржника є стадією виконавчого провадження – першим етапом звернення стягнення на майно боржника, питання про накладення якого виконавець вирішує під час відкриття виконавчого провадження. Проте, з урахуванням викладеного, ті застереження, що містилися в абзаці 9 пункту 10? розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження", не можна тлумачити у такий спосіб, що під час воєнного стану на території України припиняються усі виконавчі дії, оскільки це нівелюватиме принцип обов`язковості судових рішень, що набрали законної сили, та призначення інституту виконавчого провадження.

Такому тлумаченню відповідає зміст абзаців 7 та 8 пункту 10? розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження", оскільки наведеними нормами права фактично передбачається можливість накладення арешту виконавцем на кошти боржника. Приписи, які б забороняли накладати арешт на грошові кошти (доходи) боржника, згаданий пункт не містить.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2023 року в справі №712/6304/23, від 24 січня 2024 року в справі №338/1549/21, від 28 березня 2024 року в справі №508/181/23, від 30 травня 2024 року в справі №638/8943/21, від 26 вересня 2024 року в справі №338/1549/21, від 10 січня 2025 року в справі №755/9274/23, від 29 січня 2025 року в справі №279/809/24, від 19 червня 2025 року в справі №922/2424/21.

Разом із цим, у постанові від 19 травня 2020 року в справі № 905/361/19 Велика Палата Верховного Суду надала правовий висновок про те, що: "...виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, окрім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої ст.52 Закону України "Про виконавче провадження" повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою ст.59 Закону України "Про виконавче провадження". Отже, виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом".

У постанові від 20 квітня 2022 року в справі №756/8815/20 Велика Палата Верховного Суду надала правовий висновок, що "…державний та/або приватний виконавець перед накладанням арешту повинен з`ясувати суму та статус грошей, що знаходяться на рахунку боржника, і у постанові про накладання арешту серед інших відомостей вказати про суму коштів, на яку накладається арешт, або зазначити, що арешт поширюється на кошти на усіх рахунках, у тому числі, що будуть відкрити після накладення арешту. Виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої ст.52 Закону України "Про виконавче провадження" повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження на рахунку коштів, накладення арешту на які заборонено, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою ст.59 Закону України "Про виконавче провадження". У випадку, коли на стадії накладення арешту на грошові кошти боржника-фізичної особи, що знаходяться на рахунку боржника та є заробітною платою боржника, виконавцю не вдалося виявити правову природу (статус) цих грошових коштів, як коштів на які накладення арешту заборонено законом, то арешт на такі грошові кошти підлягає зняттю на підставі відповідного повідомлення банку або заяви боржника з наданням ним відповідних документів на підтвердження цього та/або за результатами перевірки зазначених звітів".

Підсумовуючи викладене, суд першої інстанції встановивши, що рахунок № НОМЕР_1 боржника ОСОБА_1 , відкритий у АТ «Райффайзен Банк», має цільове призначення для зарахування пенсії, дійшов обґрунтованого висновку про скасування постанови приватного виконавця Волкової Є.О. від 29 жовтня 2025 року «Про арешт коштів боржника».

Разом із тим, відповідно до ст.450 ЦПК України скарга розглядається у двадцятиденний строк з дня прийняття її до розгляду у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

При цьому в матеріалах справи відсутні докази про повідомлення належним чином стягувача ТзОВ «Коллект Центр» про розгляд скарги боржника ОСОБА_1 при тому, що стягувач обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно з ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до ст.6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб (пункти 2 та 3 частини першої ст.43 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 травня 2008 року в справі «Надточій проти України» зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Суд першої інстанції порушив право стягувача ТзОВ «Коллект Центр» знати про час і місце судового засідання (частина перша ст.8 ЦПК України), що є порушенням права на доступ до правосуддя та ст.6 Конвенції.

Відповідно до п.3 частини третьої ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справа (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі, якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Із приводу заявленої скаржником вимоги про направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, колегія суддів зазначає, що апеляційний суд не має повноваження на скасування ухвали суду першої інстанції, постановленої за наслідками розгляду скарги на дії державного або приватного виконавця, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, що узгоджується з висновком Верховного Суду від 15 жовтня 2025 року в справі №753/22163/24.

Отже, апеляційний суд зобов`язаний скасувати ухвалу суду першої інстанції та, не направляючи справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, ухвалити нове власне судове рішення, яким скаргу боржника ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Волкової Є.О. задовольнити частково, скасувати постанову приватного виконавця Волкової Є.О. від 29 жовтня 2025 року «Про арешт коштів боржника». У задоволенні решти вимог скарги відмовляється.

Не зазначення в скарзі заявником ідентифікатора для повного доступу до інформації про виконавче провадження не може слугувати беззаперечною підставою для скасування судового рішення, оскільки надання доступу до електронної системи не замінює обов`язку заявника чітко викласти обставини, яким він обґрунтовує свою скаргу та надати належні докази на підтвердження вимог скарги. Крім того, суд не зобов`язаний самостійно шукати матеріали провадження в автоматизованій системі виконавчих проваджень за наданим ідентифікатором, щоб замість заявника доводити заявлені в скарзі вимоги. Надання ідентифікатора спрямоване більше для перевірки вчинених виконавцем дій при виконанні рішення суду. 

За частиною першою ст.452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Відповідно до частин першої та третьої ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Із матеріалів справи вбачається, що стягувач ТзОВ «Коллект Центр» витрати на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом скарги, підтверджує наступними копіями документів: договором про надання правової допомоги від 01 липня 2024 року №01-07/2024, укладеним між ТзОВ «Коллект Центр» та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс»; заявкою на надання юридичної допомоги від 05 грудня 2025 року №05-12-2025-1 на суму 11 000 грн, у відповідності до якої витрати складаються з: ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №79464105 – 700 грн; підготовки апеляційної скарги – 6 000 грн; участі у судових засіданнях – 2 000 грн; друку документів – 300 грн (а.с.48,50-54 т.2)

Згідно практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Баришевський проти України» від 26 лютого 2015 року (п.95), рішення у справі «Меріт проти України» від 30 березня 2004 року (п.88), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведе, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір є обґрунтованим.

При визначенні суми конкретного відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічні висновки викладені також у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц.

У постанові від 16 листопада 2022 року в справі №922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року в справі №904/4507/18. Згідно пунктів 144,145,147 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис. Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їхрозміру,з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У своїй постанові від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (п.61 постанови Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року в справі №905/1795/18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі №922/1964/21 виснувано, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

Разом із тим, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року в справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року в справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року в справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року в справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір є обґрунтованим.

Для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконані адвокатом роботи (надані послуги); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Колегія суддів, проаналізувавши заявку на надання юридичної допомоги, а також враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги стягувача, доходить висновку, що зазначені витрати на правничу допомогу в сумі 11 000 грн не є обґрунтованими у повному обсязі, приймаючи до уваги, складність справи, виконання адвокатом роботи, вартість послуг адвоката у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Ураховуючи критерій реальності адвокатських витрат та характер виконаних адвокатом робіт на стадії апеляційного провадження, виходячи з конкретних обставин справи, керуючись принципами справедливості і верховенства права, колегія суддів вважає, що судові витрати на надання професійної правничої допомоги в сумі 11 000 грн у цьому випадку є завищеними порівняно з співмірністю і складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих ним послуг, а тому розмір витрат на професійну правничу допомогу може бути зменшений до 2 000 грн. 

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» задовольнити частково.
Ухвалу Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 01 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Волкової Євгенії Олегівни задовольнити частково.
Скасувати постанову приватного виконавця Волкової Євгенії Олегівни від 29 жовтня 2025 року «Про арешт коштів боржника».
У задоволенні решти вимог скарги відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» 2 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуюча Судді: